Реймънд Чандлър
Свидетел в съда

Превод от английски: Желяз Янков, 1993

chitanka.info

1

Мани Тинън на съда за убийството на Шанън днес…

Измъкнах се от голямото жури[1] малко след четири и слязох по задните стълби до кабинета на окръжния прокурор Фенуедър — мъж със строги, сякаш издялани с длето черти на лицето и прошарени слепоочия, по които жените страшно си падат. Той си играеше с една писалка на бюрото, докато ми говореше:

— Мисля, че ви повярваха. Може дори да предадат следобед. Ако това стане, ще се наложи от сега нататък да внимавате.

Дълго въртях една цигара между пръстите си, преди да я пъхна в устата си.

— Не ми заделяйте хора за охрана, господин Фенуедър. Познавам и най-затънтените улички в този град, а и вашите хора няма как да ме следват достатъчно плътно, за да ми бъдат от полза.

Той погледна през един от прозорците.

— Познавате ли добре Франк Дор? — попита, извърнал очи от мен.

— Знам, че е голяма клечка в политиката и рушветчия, който ще ви потрябва, ако искате да отворите игрален или публичен дом… или ако искате почтено да си продавате стоката в града.

— Точно така — рече рязко Фенуедър и извърна глава към мен. После продължи тихо: — Уличаването на Тинън беше изненада за доста хора. Ако Франк Дор е имал интерес да се отърве от Шанън, който оглавяваше Съвета, откъдето Дор по всяка вероятност е получавал своите договори, не е изключено това да го накара да рискува. Както разбирам, той и Мани Тинън са работили заедно. На ваше място бих го държал под око, така да се каже.

Усмихнах се широко.

— Аз съм сам — рекох.

— Франк Дор действа на голяма територия. Но ще направя каквото мога.

Фенуедър стана и протегна ръка през бюрото.

— Няма да съм в града няколко дни. Ако предявят обвинението, заминавам още тази вечер. Внимавайте… и ако случайно нещо не е наред, търсете Бърни Оулс, моя главен следовател.

— Дадено — рекох.

Ръкувахме се и аз минах покрай морно момиче, което ме дари с морна усмивка и отметна на тила си една уморена къдрица, докато не откъсваше очи от мен. Върнах се в кантората малко след четири и половина. Спрях за момент и се втренчих във вратата на малката приемна. Сетне я отворих, влязох и там, разбира се, нямаше никой.

Имаше само една стара червена кушетка, два различни стола, малък килим и ниска масичка с няколко стари списания. Държах приемната отключена, за да могат клиентите да влязат, да седнат и да чакат… ако има клиенти и ако им се чака.

Прекосих стаята и отворих вратата към моята канцелария, на която пишеше: „Филип Марлоу. Частен детектив“.

Лу Харгър седеше на дървен стол откъм онази страна на бюрото, която беше срещу прозореца. Ръцете му в светложълти ръкавици стискаха извивката на бастуна, на тила си под опасен ъгъл бе килнал зелена шапка, с пречупена черна коса, която падаше твърде ниско по врата му.

— Здравей. От доста време чакам — рече той с апатична усмивка. — Здрасти, Лу. Как влезе?

— Вратата трябва да е била отключена. А може и да съм имал ключ, който е паснал. Имаш ли нещо против?

Заобиколих бюрото и седнах във въртящия се стол. Сложих шапката си на бюрото, взех от пепелника една тумбеста лула и започнах да я пълня.

— Щом си ти, може — рекох. — Просто мислех, че имам по-добра брава.

Той се усмихна с пълните си червени устни. Много хубаво момче.

— Още ли си в бизнеса, или ще прекараш идния месец в хотелска стая на уиски с няколко момчета от полицейското?

— Още работя… ако има какво.

Запалих лулата, облегнах се назад и се загледах в чистата му мургава кожа и правите черни вежди.

Той сложи бастуна на бюрото и сключи ръцете си в жълти ръкавици върху стъкления плот. Започна да прави „муцки“ с устните си.

— Имам нещо за теб. Не е кой знае какво. Но ще изкараш за такси.

Чаках.

— Правя една игричка в Лас Олиндас довечера — рече той. — В заведението на Каналис.

— „Белият дим“?

— Аха. Мисля, че ще ми провърви… и искам да имам подръка човек с патлак.

Извадих нов пакет цигари от едно от горните чекмеджета и го плъзнах по бюрото. Лу го пое и започна да го отваря.

— Що за игра? — попитах.

Той полуизмъкна една цигара и я загледа. В държанието му имаше нещо, което не ми хареса.

— Вече цял месец бездействам. Не изкарват достатъчно пари, за да въртя бизнес в този град. Момчетата от полицията не ни оставят на мира, откакто отмениха сухия режим. Сънуват кошмари, когато си представят, че ще трябва да живеят само от заплатите си.

— За твоя бизнес в този град не е по-скъпо от всякъде другаде. Пък и тук плащаш само на една организация. Все пак е нещо.

Лу Харгър мушна цигарата в устата си.

— Да… на Франк Дор — изръмжа той. — Това тлъсто кръвожадно копеле!

Не казах нищо. Отдавна бях минал възрастта, когато ти е забавно да ругаеш хора, на които не можеш да навредиш. Гледах как Лу пали цигарата си с настолната ми запалка. Той продължи през клъбце дим:

— Забавно е в известен смисъл. Каналис купи ново колело за ролетката — от някакви продажни копелета от хората на шерифа. Познавам много добре Пина, главното крупие на Каналис. Това колело беше мое, ченгетата ми го задигнаха. То е нагласено… и аз знам номера.

— А Каналис не знае… Типично за Каналис — рекох аз. Лу не ме поглеждаше.

— При него се събират добри тълпи — продължи той. — Има дансинг и мексикански квинтет за отмора на клиентите. Танцуват малко, после се връщат пак да си оскубят, вместо да си тръгнат отвратени.

— А ти какво правиш? — попитах.

— Имам нещо като система — рече тихо и ме погледна изпод дългите си мигли.

Извърнах поглед от него, огледах стаята. В нея имаше ръждивочервен килим, пет зелени картотечни шкафа под един рекламен календар, стар дрешник в ъгъла, няколко стола от орехово дърво, тънки пердета на прозорците. Краищата им бяха зацапани от постоянното веене на течението. Късен слънчев лъч осветяваше бюрото и ми показваше прахта по него.

— От всичко казано си правя следното заключение — рекох. — Смяташ, че знаеш как да укротиш колелото на ролетката, и очакваш да спечелиш достатъчно, за да вбесиш Каналис. Би искал да имаш някаква защита подръка… мен. Мисля, че не си с всичкия си.

— Нищо подобно — възрази Лу. — Всяко колело се върти с определен ритъм. Ако наистина познаваш колелото много добре…

Усмихнах се и свих рамене.

— Добре, не знам нищо по въпроса. Не съм запознат със законите на ролетката. Ако питаш мен, ще паднеш в капана на собствената си игра, но може и да бъркам. А пък и не е там работата.

— Къде тогава? — попита тихо Лу.

— Не си падам по телохранителството… но може би и това не е причината. Изглежда, очакваш от мен да повярвам, че се играе честно и почтено. Ами ако не повярвам, ако те зарежа и ти хлътнеш? Или да допуснем, че всичко е по правилата, но Каналис не е съгласен с мен и се ядоса?

— Тъкмо затова ми трябва човек с патлак — рече Лу, без да помръдне мускул на лицето му.

— Дори да ме биваше за тази работа… в което не съм убеден… пак има какво да ме тревожи — добавих безизразно.

— Недей — рече Лу. — Сърцето ми се къса при мисълта, че се тревожиш.

Усмихнах се още по-широко, докато гледах как жълтите му ръкавици шарят, прекалено много шарят, по бюрото. После казах бавно:

— Ти си последният човек, който тъкмо сега и точно по този начин ще изкара за джобни пари. Аз пък съм последният човек, който ще ти пази гърба, докато опитваш. Това е всичко.

— Да — рече Лу. Изтръска пепел от цигарата си върху стъкления плот, наведе глава и я издуха. После продължи, сякаш подхващаше нова тема: — С мен ще дойде госпожица Глен. Тя е висока, червенокоса, елегантна красавица. Била е манекенка. Много я бива да се справя с всякакви неприятни положения и ще се помъчи да забаламоса Каналис, та да не ми диша във врата. Така че ще успеем. Просто си помислих, че е редно да знаеш.

Помълчах, преди да кажа:

— Много добре ти е известно, че току-що се връщам от Голямото жури, на което казах, че съм видял как Мани Тинън се подава от онази кола и прерязва въжетата от китките на Арт Шанън, след като го бяха изхвърлили на пътя, тъпкан с олово.

Лу плахо се усмихна.

— Това ще улесни онези, които вземат подкупи при едрите сделки — онези, които получават договорите, а никога не се мяркат в бизнеса. Говори се, че Шанън бил честен и управлявал Съвета в рамките на закона. Гадно убийство.

Поклатих глава. Не ми се говореше за това.

— Каналис смърка опиати през повечето време. И може да не си пада по червенокоси — казах.

Лу се изправи бавно и взе бастуна си от бюрото. Вторачи се в крайчеца на един от жълтите пръсти. Изражението му беше почти дремливо. После тръгна към вратата, като въртеше бастуна.

— Е, до скоро виждане — рече провлечено. Изчаках да хване дръжката на вратата, преди да кажа:

— Не си тръгвай огорчен, Лу. Ще се отбия в Лас Олиндас, щом като имаш нужда от мен. Но не искам пари и, за Бога, не ми обръщай повече внимание от необходимото.

Той облиза леко устни и почти ме погледна.

— Благодаря, малкия. Ще внимавам страшно много.

Излезе и жълтата му ръкавица изчезна зад ръба на вратата.

Седях неподвижно около пет минути, а после лулата взе да ми пари пръстите. Оставих я, погледнах ръчния си часовник и станах да пусна малкото радио в ъгъла зад бюрото. Когато пращенето от променливия ток заглъхна, чух последния звън на камбанката, сетне един глас обяви: „Радио Кей Ел Ай ви представя местните новини в ранната си вечерна емисия. Важно събитие днес следобед беше обвинението, предявено от Голямото жури срещу Мейнард Тинън. Обвинението, което идва като шок за многобройните му приятели, се основава почти изцяло върху показанията…“

Телефонът иззвъня рязко и в ухото ми прозвуча спокоен женски глас:

— Момент, моля. Търси ви господин Фенуедър.

Той се обади веднага.

— Обвинението е предявено. Погрижи се за момчето.

Казах, че току-що съм чул по радиото. Поговорихме малко, каза ми, че трябва да тръгне веднага, за да хване самолета, и затвори.

Облегнах се назад в стола и заслушах радиото, без да разбирам какво говорят. Мислех си какъв страхотен глупак е Лу Харгър и как нищо не можех да направя, за да променя това.

[1] Съдебни заседатели, които решават дали има извършено престъпление, което да се предаде на съда. — Б.ред. ↑

2

Имаше доста хора като за вторник, но никой не танцуваше. Към десет часа на малкия квинтет му писна да свири румба, на която никой не обръщаше внимание. Ксилофонистът остави пръчките и измъкна изпод стола си чаша. Другите момчета запалиха по цигара и просто седяха с отегчен вид.

Облегнах се на бара, който беше на същата страна на помещението, както и подиумът за оркестъра. Въртях чашка с текила на плота. Най-оживено беше на средната от трите маси за ролетка. Барманът се облегна до мен от другата страна на бара.

— Сигурно червенокосата ги привлича — рече той. Кимнах, без да го гледам.

— Тя играе сега с пълни шепи — казах. — Дори не ги брои.

Червенокосата беше доста висока. Виждах лъскавата й медночервена коса между главите на хората зад нея. Виждах пригладената коса на Лу Харгър до нея. Май всички играеха прави.

— Не играете ли? — попита ме барманът.

— Във вторник не. Веднъж си изпатих във вторник.

— Така ли? Текилата чиста ли я пиете, или да я омекотя?

— С какво ще я омекотиш? — попитах. — Да не ти се намира стъклен памук?

Той се ухили. Глътнах още малко текила и направих гримаса.

— Някой нарочно ли е измислил тази течност?

— Не мога да знам, господине.

— Какъв е таванът там?

— И това не знам. Зависи от настроението на шефа.

Масите за ролетките бяха подредени в една редица до отсрещната стена. Нисък парапет от варакосан метал разделяше играчите от масите.

На средната маса започна някаква кавга. Пет-шест души от двете крайни маси грабнаха жетоните си и отидоха там.

После се чу ясен, много учтив глас с лек чуждестранен акцент:

— Моля ви за малко търпение, госпожо… господин Каналис ще дойде след минутка.

Отидох там и се проврях до парапета. Две крупиета стояха близо до мен, свели глави един до друг. Единият бавно движеше лопатката напред-назад покрай неподвижното колело. И двамата зяпаха червенокосата.

Беше облечена в дълга вечерна рокля с голямо деколте. Имаше хубави бели рамене и не беше чак красива, но повече от хубава. Беше се облегнала на ръба на масата. Дългите й мигли трепкаха. Пред нея имаше голяма купчина пари и жетони.

Заговори с досада, сякаш вече няколко пъти е повтаряла едно и също:

— Размърдайте се и завъртете това колело! Прибирате залозите доста бързо, но не ви харесва да раздавате печалбите.

Действащото крупие се усмихна хладнокръвно и спокойно. Беше висок, мургав, студен мъж.

— Масата не може да покрие залога ви — изрече спокойно и ясно. — Господин Каналис може би… — Той сви елегантните си рамене.

— Ей, дългучи, това са ваши пари — рече тя. — Не искате ли да си ги върнете?

Лу Харгър облиза устни до нея, сложи длан върху ръката й, впи пламнали очи в купчината пари. Каза й тихо:

— Изчакай Каналис…

— По дяволите Каналис! Върви ми… и искам това да продължи.

Към края на масите се отвори някаква врата и в залата влезе много дребен и много блед мъж. Косата му беше права, черна и без блясък, имаше високо кокалесто чело и безжизнени, непроницаеми очи. Тънките му мустачки бяха подрязани и се спускаха почти под прав ъгъл на цял инч под ъглите на устата. Ефектът беше ориенталски. Бледата кожа на лицето му лъщеше мазно.

Той се промъкна зад крупиетата, спря до един от ъглите и докосна краищата на мустаците си с два пръста. Ноктите му имаха леко морав цвят.

Усмихна се внезапно, но само след миг изражението му стана такова, сякаш никога през живота си не се е усмихвал. Заговори с безизразен ироничен глас:

— Добър вечер, госпожице Глен. Трябва да ми разрешите да пратя някого да ви придружи, когато си тръгнете. Не бих искал тези пари да отидат в чужди джобове.

Червенокосата го изгледа не особено любезно.

— Не съм си затръгвала… освен ако не ме изхвърлите.

— Така ли? — рече Каналис. — Какво искате да правите?

— Да заложа всичко — на черно!

Наоколо настъпи мъртва тишина. Никой не шукна. Лицето на Харгър бавно придоби цвят на слонова кост.

А лицето на Каналис остана безизразно. С изящен жест той важно измъкна голям портфейл от смокинга си и го хвърли пред високото крупие.

— Десет хилядарки — рече с глух шепот. — Това е моят таван… винаги.

Високото крупие вдигна портфейла, разтвори го, измъкна две дебели пачки банкноти, прелисти ги, сгъна портфейла и го подаде през масата на Каналис.

Каналис не помръдна да го вземе. Никой не помръдна освен крупието. Момичето каза:

— Сложи ги на червено.

Крупието се наведе през масата и много внимателно подреди на купчинка нейните пари и жетони. Постави залога й на червения ромб. Сложи ръка на колелото.

— Ако никой не възразява — рече Каналис, без да гледа към някого, — ще играем само двамата.

Другите размърдаха глави. Всички мълчаха. Крупието завъртя колелото и плъзна топчето в улея с леко завъртане на лявата китка. После отдръпна ръце и ги постави на края на масата, за да ги виждат всички.

Очите на червенокосата заискриха, устните й бавно се разтвориха.

Топчето се понесе по улея, подмина един от полираните метални ромбове, плъзна се надолу по фланга на колелото и затрака по връхчетата покрай номерата. Изведнъж движението му спря със сухо тракане. Топчето падна до двойната нула, на 27, червено. Колелото бе неподвижно.

Крупието взе лопатката и бавно побутна двете пачки банкноти през масата, добави ги към залога, разчиствайки всичко от игралното поле.

Каналис прибра портфейла си във вътрешния джоб, обърна се, закрачи бавно към вратата и мина през нея.

Отпуснах парапета със схванатите си пръсти, а по-голямата част от публиката се запъти към бара.

3

Лу се приближи към покритата с керамични плочки масичка в ъгъла, където убивах времето си с още текила. Малкият оркестър свиреше крехко до чупливост танго, а една двойка танцуваше стеснително на дансинга.

Лу беше е кремаво палто с вдигната яка около голям шал от бяла коприна. Изтънчената му физиономия сияеше. Този път носеше бели кожени ръкавици. Сложи едната от тях на масата и се наведе към мен.

— Повече от двайсет и два бона — каза той тихо. — Божичко, колко пари!

— Смяташ, че нещо не е наред ли?

— С играта ли? — Свих рамене, докато въртях чашката в ръце. — Не разбирам от ролетки, Лу… Но доста неща не са наред в поведението на твоята фльорца.

— Тя не е фльорца — рече Лу. В гласа му се долови тревога.

— Щом казваш. Тя накара Каналис да изглежда като един милион долара. Каква е колата?

— Буик с четири врати. Жълтозелена, с два фара и с мигачи, поставени на пръчки върху калниците. — Гласът му още звучеше угрижено.

— Карай бавно през града — рекох. — Дай ми възможност да се включа в процесията.

Той взе ръкавицата си и тръгна. Червенокосата я нямаше никаква. Погледнах часовника на ръката си. Когато изправих глава, Каналис стоеше срещу мен до масата. Очите му ме гледаха безжизнено над шегаджийските мустаци.

— Не харесвате заведението ми — рече той.

— Напротив.

— Не сте дошъл да играете. — Той констатираше, не питаше.

— Задължително ли е? — осведомих се сдържано. По лицето му се мярна едва забележима усмивка. Наведе се и каза:

— Мисля, че си тайно ченге. Хитро ченге.

— Просто частен детектив — рекох. — И не много хитър. Не се подвеждай по твърдостта ми. Семейна черта.

Каналис стисна с пръсти облегалката на стола.

— Не идвай повече… за каквото и да било. — Говореше тихо, почти като на сън. — Не обичам ченгета.

Извадих цигарата от устата си и я разгледах, преди да го погледна.

— Чух как те обидиха преди малко — рекох. — Понесе го добре… Така че няма да броим тази обида.

На лицето му за миг се изписа странно изражение. После се обърна и си тръгна, като леко полюшваше рамене. Стъпваше с цял крак, а пръстите му сочеха настрани. Походката му, както и лицето бяха някак негърски.

Станах и минах през голямата бяла двукрила врата в мрачното фоайе, взех си шапката и палтото и се облякох. Излязох през другата двукрила врата на широка веранда с дърворезба по ръба на покрива.

Въздухът бе наситен с морска мъгла и от разклатените от вятъра монтерейски кипариси пред къщата се процеждаше влага. Теренът под лек наклон се губеше в мрака. Мъглата скриваше океана.

Бях паркирал колата на улицата, на отсрещната страна на къщата. Нахлупих шапка и тръгнах безшумно по мокрия мъх на алеята, свих зад ъгъла на верандата и се заковах на място.

Точно пред мен някакъв мъж държеше пистолет — но той не ме видя. Държеше пистолета надолу, отстрани до палтото си, и той изглеждаше съвсем малък в огромната му ръка. Слабият отблясък на дулото сякаш идваше от мъглата, беше част от нея. Мъжът бе едър и стоеше безшумно на пръсти.

Вдигнах съвсем бавно дясната си ръка и откопчах горните две копчета на палтото, бръкнах и измъкнах дългия револвер калибър трийсет и осем с шест инчово дуло. Пъхнах го леко в джоба си.

Мъжът пред мен помръдна, вдигна лява ръка към лицето си, подръпна от цигарата, която криеше в шепа, и припламването очерта за миг масивна брадичка, широки тъмни ноздри и войнствен четвъртит нос на боксьор.

После пусна цигарата и я настъпи, а зад гърба си дочух бързи леки стъпки. Закъснях твърде много с обръщането. Нещо изсвистя и тутакси заспах.

4

Когато се свестих, бях студен и мокър, главата ми се цепеше. Имах мека цицина зад дясното ухо, но не кървеше. Бяха ме халосали с гумена палка.

Отлепих гръб от земята и видях, че съм на няколко метра от алеята, между две влажни от мъглата дървета. Отзад по обувките ми имаше кал. Бяха ме влачили от алеята до това място.

Пребърках джобовете си. Пистолетът беше изчезнал, разбира се, но това бе всичко… това и мисълта, че тази екскурзия се оказа доста забавна.

Потършувах из мъглата, не намерих нищо и не видях никого, отказах се от тези занимания и минах покрай задната страна на къщата до една извита редица палмови дървета и стара дъгова лампа, която съскаше и примигваше над входа към сляпата уличка, където бях оставил своя „Мармон“, модел 1925 година. Още го използвах за превозно средство. Влязох, след като избърсах седалката с кърпа, прилъгах двигателя да запали и потеглих на пресекулки, докато стигнах широка пуста улица със стари трамвайни релси по средата.

Оттам тръгнах към булевард „Де Казанс“, главната артерия на Лас Олиндас, кръстен на човека, който много отдавна беше построил заведението на Каналис. След малко пристигнах в града, минах покрай сгради, замрели магазини, някакъв автосервиз и накрая една дрогерия, която още беше отворена.

Отпред имаше лъскава лимузина и аз паркирах зад нея, слязох и видях, че пред барчето седи гологлав мъж и разговаря с продавача в синя престилка. Бяха изцяло погълнати от разговора си. Понечих да вляза, сетне спрях и погледнах още веднъж натруфената лимузина.

Беше „Буик“ и цветът му би могъл да бъде жълтозелен на дневна светлина. Имаше два фара и два малки яйцевидни мигача на тънки никелови пръчки, прикрепени към предните калници. Стъклото откъм волана беше свалено. Върнах се до моята кола за фенерче, пресегнах се вътре, извъртях табелката с разрешителното, осветих я бързо, сетне загасих фенерчето. Колата се водеше на Луис Н. Харгър.

Оставих фенерчето и влязох в дрогерията. От едната страна имаше щанд за спиртни напитки и продавачът в синя престилка ми подаде половинлитрова бутилка „Кънедиън клъб“, която отнесох на барчето и отворих. Пред барчето имаше десет стола, но аз седнах до гологлавия мъж. Той започна да ме разглежда много внимателно в отсрещното огледало.

Поръчах си чаша черно кафе и я допълних щедро с уиски. Изпих я и очаквах да ме сгрее. После огледах гологлавия.

Беше на около двайсет и осем години, с пооредяла коса, здраво румено лице, горе-долу честни очи, мръсни ръце и с вид на човек, който не изкарва много пари. Сивото му вълнено сако с метални копчета не беше в тон с панталоните. Попитах го нехайно с тих глас:

— Твой ли е оня автобус отвън?

Стоеше вдървен. Присви устни и просто не можеше да откъсне очите си от моите в огледалото.

— На брат ми е — рече след малко.

— Да му пийнем ли по едно? — попитах. — Брат ти ми е стар приятел.

Той кимна едва, преглътна, посегна бавно, но накрая взе бутилката и подсили кафето си със съдържанието й. Обърна чашата наведнъж. Гледах го как след това вади смачкан пакет цигари, пъха една в устата си, драсва клечка кибрит о тезгяха, след като два пъти не успя да уцели нокътя на палеца си, и всмукна с прекалено евтино равнодушие, за което знаеше, че няма да мине.

Наведох се към него и казах спокойно:

— Това не означава непременно неприятности.

— Да… — рече той. — К-к-какво има?

Продавачът се присламчи към нас. Поръчах още кафе. Когато го донесе, загледах го втренчено, докато той не отиде до витрината и не застана до нея с гръб към мен. Налях си уиски във втората чаша кафе и отпих. Погледнах гърба на продавача и казах:

— Собственикът на колата няма брат.

Още пазеше самообладание, но се извърна към мен.

— Мислиш, че съм я откраднал?

— Не.

— Не мислиш, че е крадена?

— Не — рекох. — Чакам просто да ми разкажеш всичко.

— Ченге ли си?

— Аха… но няма да те изръся, ако това те тревожи.

Дръпна яко от цигарата си и разбърка празната чаша с лъжичката.

— Може да загубя работата си заради това — каза бавно. — Но стотачката ми трябваше. Аз съм такси да го изчакам. Някакъв мъж и едно маце спряха до мен с „Буика“ и мъжът ми предложи сто долара, ако му дам фуражката и таксито си. Каза ми да се повъртя тук един час, после да закарам бричката му до хотел „Карийон“ на булевард „Таун“. Таксито ми щяло да бъде там. И за тая работа ми даде цяла стотачка.

— Какво ти обясни? — попитах.

— Каза, че били в игрален дом и като никога им провървяло. Страхували се да не ги причакат на връщане. Мислят, че игрите винаги се следят от съгледвачи.

Взех една от неговите цигари и я поизправих с пръсти.

— Звучи правдоподобно — казах. — Мога ли да видя документите ти?

Той ми ги подаде. Казваше се Том Снийд, таксиметров шофьор от компанията „Грийн топ“. Затворих бутилката, пъхнах я в страничния джоб и хвърлих половин долар на тезгяха.

Продавачът дойде и ми върна рестото. Той почти трепереше от любопитство.

— Хайде, Том — казах пред него. — Да идем да вземем онова такси. Мисля, че няма защо да чакаш повече тук.

Излязохме и аз оставих „Буикът“ да ме отведе от разпръснатите светлини на Лас Олиндас през редица крайбрежни градчета с къщички, застроени по пясъчните ивици до океана, и по-големи къщи, накацали по склоновете на хълмовете зад тях. Тук-там светеше по някой прозорец. Гумите пееха по влажния бетон, а на завоите малките кехлибарени светлини върху калниците на „Буика“ надничаха към мен.

При Уест Самарон изоставихме крайбрежието, минахме с пухтене през Канал сити и излязохме на прекия път за „Сан Анджело“. Отне ни почти час да стигнем до булевард „Таун“ 5640 — номера на хотел „Карийон“. Това е голяма неугледна сграда с покрит с плочи покрив, приземен гараж и фонтан в предния двор, който вечер е осветен в бледозелено.

Откъм тъмната страна на улицата беше паркирано такси № 469 от компанията „Грийн топ“. Не можах да видя къде е било стреляно по него. Том Снийд намери фуражката си в жабката и седна нетърпеливо зад волана.

— Това оправя ли ме? Мога ли да си тръгна? — В резкия му глас се долавяше облекчение.

Казах, че не възразявам, и му дадох моята визитна картичка. Часът беше един и дванайсет минути, когато той зави зад ъгъла. Седнах в „Буика“ и го спуснах по рампата в гаража, където го оставих на едно негърче, което лениво бършеше прахта от колите. Отидох във фоайето.

Администраторът беше аскетичен на вид млад човек, който четеше под лампата на номератора „Решенията на Апелативния съд на Калифорния“. Каза, че Лу не е в стаята си и че не се е появявал от единайсет насам, когато той е поел дежурството. След кратък спор около късния час и важността на моето посещение позвъни в апартамента на Лу, но никой не отговори.

Излязох и поседях няколко минути в моя „Мармон“, изпуших една цигара и пийнах от бутилката „Кънедиън клъб“. После се върнах в хотела и се затворих в телефонната кабинка. Избрах номера на вестник „Телеграм“, поисках вътрешната редакция и се свързах с човек на име Вон Балин. Той ми изкрещя, когато разбра кой се обажда.

— Още ли се разхождаш? Виж, това е новина. Мислех, че приятелите на Мани Тинън вече са ти видели сметката.

— Зарежи това и слушай — рекох аз. — Познаваш ли Лу Харгър? Той е комарджия. Държеше едно заведение, което полицията затвори преди месец.

Вон Балин каза, че не познава Лу лично, но е чувал за него.

— Кой от твоите хора може да го познава добре?

Той се позамисли.

— Имаме тук един Джери Крос — каза накрая. — Разправят, че е специалист по нощния живот. Какво искаш да знаеш?

— Къде би могъл да отиде да се весели. — После му разказах част от историята, но не прекалих. Пропуснах сцената с моето халосване и историята с таксито. — Не се е връщал в хотела си. Трябва да разбера какво става с него.

— Е, щом си му приятел…

— Негов… не на компанията му.

Вон Балин изкряска на някого да се обади по телефона, сетне ми каза тихо в слушалката:

— Говори, момчето ми. Говори.

— Добре. Но на теб, не на вестника ти. Халосаха ме по главата край бърлогата на Каналис и ми задигнаха патлака. Лу и неговото момиче заменили колата с такси, което наели. После изчезнали. Не ми харесва тази работа. Лу не беше толкова пиян, че да се шляе из града със сума ти мангизи в джобовете. А дори и да беше, момичето нямаше да му позволи. То е практично.

— Ще видя какво мога да направя — каза Вон Балин. — Но не звучи много обнадеждаващо. Ще ти позвъня.

Казах му, че живея в „Мерит Плаца“, ако е забравил, излязох и седнах отново в колата. Прибрах се у дома и после седях по пижама, пих горещо уиски с лимон и от време на време звънях в „Карийон“. В два и половина Вон Балин се обади и каза, че е ударил на камък. Лу не бил окошарен, нямало го в никоя болница и не се е мяркал в нито един от клубовете, за които се сетил Джери Крос.

В три часа позвъних в „Карийон“ за последен път. После угасих лампата и заспах.

На сутринта се повтори същото. Опитах се да проследя донякъде червенокосото момиче. В телефонния указател имаше двайсет и осем души с фамилията Глен, три от които жени. Първата не отговаряше, другите две ме увериха, че косата им не е червена. Едната предложи да ми покаже.

Избръснах се, хвърлих си един душ, закусих и изминах пеша трите преки до сградата „Кондор“. Госпожица Глен седеше в малката ми приемна.

5

Отключих другата врата, тя влезе и седна в стола, в който предишния следобед беше седял Лу. Отворих някои от прозорците, заключих външната врата на приемната и драснах клечка кибрит да запаля цигарата, която тя държеше в лявата си ръка без ръкавица и без пръстен.

Беше облечена с блуза и карирана пола, с широко манто и тясна шапка, достатъчно демоде, за да говори за лош обрат в късмета. Но пък скриваше почти цялата й коса. Не използваше грим, на вид беше около трийсетгодишна, а на лицето й личеше отпечатъкът на умората.

Държеше цигарата си с прекалено сигурна ръка, готова за действие. Седнах и зачаках да проговори.

Тя втренчи поглед в стената над главата ми и не каза нищо. Аз напълних лулата си и пуших около минута, после станах, отидох до вратата и вдигнах двете писма, пуснати през процепа.

Седнах пак зад бюрото, прегледах ги, прочетох едното два пъти, сякаш бях сам. През това време не я погледнах, не я заговорих, но все пак я държах под око. От вида й личеше, че събира кураж за нещо.

Накрая се раздвижи. Отвори голямата черна лачена чанта, извади дебел кафяв плик, махна ластика от него и продължи да седи с плика в ръце, отметнала назад глава, а от крайчеца на устните й се точеше сивият дим на цигарата. Заговори бавно:

— Лу каза, че ако някога ми се случи неприятност, мога да се обърна към теб. Сега съм затънала в неприятности.

Вгледах се в кафявия плик.

— Лу ми е добър приятел — рекох. — За него бих направил всичко каквото поиска. Дори и някои недопустими неща… като снощи. Това не означава, че двамата с Лу винаги имаме еднакви интереси.

Тя пусна цигарата в пепелника и я остави да дими. В очите й изведнъж припламна лошо пламъче, сетне угасна.

— Лу е мъртъв. — Гласът й прозвуча съвсем бездушно. Пресегнах се с един молив и заръчках горящия фас, докато спря да дими. Жената продължи:

— Двама от хората на Каналис го пречукаха в моя апартамент — с един изстрел от малък пистолет, който приличаше на моя. Моят го нямаше, когато после го потърсих. Прекарах нощта там с него, мъртъв… налагаше се.

Тя припадна съвсем неочаквано. Извъртя очи и главата и се удари в бюрото. Остана така неподвижна, с кафявия плик пред отпуснатите ръце.

Дръпнах едно чекмедже, извадих бутилка и чаша, налях крепка доза, заобиколих писалището с чашата в ръка и я изправих в стола. Притиснах силно ръба на чашата към устните и — чак да я заболи. Тя преглътна не без известно съпротивление. Част от съдържанието на чашата потече по брадичката й, но животът се върна в очите й.

Оставих уискито пред нея и седнах. Капакът на плика се беше отметнал достатъчно, за да видя, че вътре има пари — пачки пари. Тя заговори с глас като в просъница.

— Касиерът ни изплати парите все в едри банкноти, но въпреки това пакетът беше доста голям. Тук в плика има двайсет и две хиляди. Взех само няколко стотачки. Лу беше притеснен. Реши, че Каналис лесно ще открие къде сме. Дори ако ти беше зад нас, какво можеше да направиш?

— Каналис загуби пари пред очите на всички. За него това е добра реклама, дори ако накърнява самолюбието му — обадих се аз. Тя продължи, все едно че нищо не съм казал:

— Като минахме през града, видяхме шофьор на такси, седнал в паркираната си кола, и на Лу му хрумна нещо. Предложи на момчето сто долара да му отстъпи таксито, Лу да го кара до „Сан Анджело“, а момчето да докара след известно време „Буика“ пред хотела. Онзи прие и свихме в странична улица, където направихме размяната. Мъчно ни беше, че те зарязахме, но Лу каза, че няма да се сърдиш. Пък и можехме да ти махнем, ако минеше покрай нас. Лу не се прибра в хотела. Взехме второ такси и отидохме в моя апартамент. Аз живея в „Хобарт Армс“ на „Саут Минтър“. Там на рецепцията никой не ти задава въпроси. Качихме се в стаята ми, запалихме лампите и иззад стеничката, която дели кухненския бокс от хола, излязоха двама маскирани мъже. Единият беше дребен и слаб, а другият — здравеняк с чене, което стърчеше като етажерка изпод маската. Лу посегна когато не трябваше, и едрият стреля. Само веднъж. Пистолетът просто изпука, не много високо, обаче Лу падна на пода и повече не помръдна.

— Това ще да са същите, които ми погодиха гаднярски номер. Още не съм ти разказал — обадих се аз.

Тя като че ли пак не чу. Лицето й беше бяло и спокойно, но безизразно, като от гипс.

— Ще пийна още един пръст — каза.

Налях и на двама ни. Надигнахме чашите, след което тя продължи:

— Претърсиха ни, но парите не бяха у нас. Бяхме спрели в една денонощна дрогерия и ги изпратихме със запис до един близък пощенски клон. Претърсиха и апартамента, ама нали току-що бяхме влезли и не бяхме имали време да скрием каквото и да било. Едрият ме халоса с юмрук и когато дойдох на себе си, от тях нямаше и следа. Бях сама с мъртвия Лу на пода.

Тя посочи челюстта си. Имаше нещо, но нищо особено. Придърпах малко стола си и казах:

— На идване в града са ви подминали. Умни момчета като тях биха се огледали за такси. И откъде са знаели къде да ви търсят?

— Цяла нощ мислих за това — заяви госпожица Глен. — Каналис знае къде живея. Веднъж ме проследи до нас и се опита да ме накара да го поканя.

— Аха — рекох. — Но защо са отишли у вас и как са влезли вътре?

— Никак не е трудно. Под прозорците има широк ръб, по който се стига до аварийната стълба. Сигурно други са дебнели пред хотела на Лу. Ние се сетихме за това, но не и че им е известно къде живея.

— Разкажи всичко докрай — подканих я аз.

— Парите бяха изпратени на мое име. Лу е свястно момче, но ние, жените, трябва да си отваряме очите на четири. Затова именно останах цяла нощ у дома с мъртвия Лу на пода. Докато пристигне пощата. Сетне направо дойдох тук.

Станах и се загледах през прозореца. През двора се виждаше в отсрещната сграда как едно дебело момиче млати клавишите на пишеща машина. Чувах тракането. Седнах пак в стола и заоглеждах големия си пръст.

— Оставиха ли пистолета?

— Освен ако е под него. Не погледнах там.

— Прекалено бързо са те оставили на мира. Може изобщо да не е Каналис. Лу споделяше ли с теб?

Тя безмълвно поклати глава. Очите й станаха пепелявосини и замислени, загубиха празнотата си.

— Добре — казах. — Какво според теб би трябвало да направя?

Тя присви леко очи, протегна ръка и бавно побутна издутия плик по бюрото към мен.

— Не съм малка и знам, че съм загазила. Но въпреки това нямам намерение да остана без пукната пара. Половината от тези пари са мои и искам да се измъкна по живо, по здраво. Половината. Ако снощи се бях обадила на блюстителите на закона, щяха да намерят начина да ми се измъкнат… Мисля, че Лу би искал ти да получиш другата половина, ако ми помогнеш.

— Това са големи пари за размахване под носа на едно частно ченге, госпожице Глен — усмихнах се аз уморено. — С това, че не сте извикала снощи полицията, сте се поставила в незавидно положение. Но на всяка тяхна дума може да се даде логичен отговор. Най-добре да отида там и да видя какви са пораженията.

Тя се наведе бързо напред и попита:

— Ще се погрижиш ли за парите?… Смееш ли?

— Разбира се. Ще отскоча до долу и ще ги скрия в частен сейф. Ти ще държиш единия ключ… А за подялбата ще говорим по-късно. Според мен няма да е зле Каналис да научи, че ще бъде добре да се срещне с мен, а също така няма да е зле, ако ти се скриеш в един малък хотел, където имам приятел. Поне докато поразровя наоколо.

Тя кимна. Аз си сложих шапката и пъхнах плика под колана си. Преди да изляза й казах, че в горното ляво чекмедже има пистолет, в случай че се притесни. Когато се върнах, сякаш не беше помръднала. Но ми каза, че се била обадила в заведението на Каналис и предала да му кажат нещо, което се надявала той да разбере.

По много сложен маршрут се добрахме до „Лорейн“, на ъгъла на авеню „Брант“ и авеню „С“. Никой не стреля по нас и доколкото можах да установя, никой не ни следеше.

Ръкувах се с двайсетачка в ръката с Джим Долан, който дежури през деня на рецепцията на „Лорейн“. Той прибра ръка в джоба си и каза, че с удоволствие ще се погрижи никой да не безпокои „госпожица Томпсън“.

Тръгнах си. Във вестника нямаше нищо за Лу Харгър и за „Хобарт Армс“.

6

„Хобарт Армс“ беше просто един от многото жилищни блокове в квартал, пълен с такива. Беше шестетажна сграда с бежова фасада. Край двата тротоара бяха паркирани много коли. Карах бавно и се оглеждах. Нямаше признаци за нещо изключително, станало в близкото минало. Времето беше тихо и слънчево и паркираните коли си стояха спокойно, сякаш си бяха у дома.

Заобиколих в една уличка с високи дървени огради от двете страни и с множество паянтови гаражи. Паркирах пред един от тях с табелка „Дава се под наем“, минах между две кофи за смет и влязох в бетонирания двор на „Хобарт Армс“ откъм улицата. Някакъв мъж сложи стикове за голф в двуместния си автомобил. Във фоайето филипинец прислужник чистеше килима с прахосмукачка, а мургава еврейка пишеше нещо до номератора.

Използвах автоматичния асансьор и се промъкнах по един коридор до последната врата вляво. Почуках, изчаках, почуках отново и си отворих с ключа на госпожица Глен. Нямаше никакъв мъртвец на пода.

Огледах се в огледалото, което представляваше гърбът на сгъваемото легло, прекосих стаята и надникнах през един прозорец. Отдолу имаше корниз, който някога е бил стреха. Той продължаваше до пожарната стълба. По него вътре можеше да се вмъкне и слепец. Не забелязах следи от стъпки по прахта върху корниза.

В нишата за хранене и в кухнята нямаше нищо освен обичайните принадлежности. Подът на спалнята бе застлан с приятен килим, а стените бяха боядисани в сиво. В ъгъла около кошчето за отпадъци имаше доста боклук, а в счупения гребен върху тоалетната масичка видях няколко червени косъма. Във вградените шкафчета имаше само няколко бутилки от джин.

Върнах се във всекидневната, надникнах зад сгъваемото легло, постоях една минута и излязох от апартамента. Филипинецът във фоайето беше изчистил около три метра с прахосмукачката. Облегнах се на рецепцията до номератора.

— Госпожица Глен?

— Пет-две-четири — рече мургавата еврейка и направи отметка в списъка с прането.

— Няма я в стаята. Идвала ли е скоро?

Тя вдигна глава към мен.

— Не съм я виждала. Какво има… някаква сметка?

Казах, че съм просто неин приятел, благодарих й и си тръгнах. Така установих, че в апартамента на госпожица Глен не е ставало нищо особено. Върнах се при колата си.

И без това не бях повярвал на всичко, което ми бе разказала.

Прекосих „«Кордова»“, продължих още една пряка и спрях край една забутана дрогерия, задрямала зад две огромни мастикови дървета и прашна, претрупана витрина. В ъгъла на дрогерията имаше телефонна кабина. Някакъв старец се затътри с надежда към мен, сетне се отдалечи, когато видя какво търся, свали очилата с железни рамки на края на носа си и седна пак с вестника.

Пуснах десет цента, набрах номера и тенекиен женски глас провлече „Телегра-а-м“. Поисках да говоря с Вон Балин.

Когато ме свързаха и той разбра кой го търси, чух как се изкашля. После гласът му прозвуча съвсем ясно в слушалката:

— Имам нещо за теб, но е лоша новина. Ужасно съжалявам. Твоят приятел Харгър е в моргата. Получихме новината преди десет минути.

Облегнах се в кабината и почувствах как в очите ми припари.

— Какво друго разбра? — попитах.

— Двама полицаи в патрулна радиокола са го намерили в нечий преден двор или нещо подобно в Уест Симарон. Бил прострелян в сърцето. Станало е снощи, но неизвестно защо едва сега съобщиха самоличността му.

— Уест Симарон, а? — рекох. — Добре, толкова по въпроса. Ще намина към теб.

Благодарих и окачих слушалката, постоях за миг и гледах през стъклата някакъв мъж на средна възраст с прошарена коса, който беше влязъл в магазина и сега опипваше списанията на щанда.

После пуснах нова монета и набрах номера на хотел „Лорейн“. Поисках да говоря с администратора.

— Джим, ще се погрижиш ли твоето момиче да ме свърже с червенокосата?

Извадих цигара и я запалих, духнах дима към стъклото на вратата. Той се блъсна в него и се завъртя в затвореното пространство. Сетне нещо по линията щракна и чух гласа на телефонистката:

— Съжалявам, вашият човек не отговаря.

— Свържете ме пак с Джим — рекох. После, когато той се обади: — Ще намериш ли време да изтичаш догоре и да разбереш защо не отговаря? Може би е просто предпазлива.

— Дадено — каза Джим. — Ще изтичам с ключа.

Целият се обливах в пот. Сложих слушалката на малката поставка и дръпнах вратата на кабината. Прошареният мъж бързо вдигна поглед от списанията, сетне се намръщи и погледна часовника си. Димът започна да излиза от кабината. След миг затворих с ритник вратата и вдигнах отново слушалката. Стори ми се, че гласът на Джим идва от много далеч.

— Няма я. Сигурно е изляла на разходка.

— Да… а може и да са я поразходили до онзи свят — рекох.

Окачих слушалката и изхвърчах от кабината. Непознатият с прошарената коса метна едно списание на щанда толкова силно, че то падна на пода. Наведе се да го вдигне, докато минавах покрай него. После се изправи точно зад мен и каза тихо, но много категорично:

— Дръж ръцете долу и спокойно. Излез навън при твоята бричка. Не се шегувам.

С крайчеца на окото си виждах, че старецът се взира късогледо към нас. Но нямаше какво да види дори и да виждаше толкова надалеч. Нещо ме ръгна в гърба. Можеше да е пръст, но едва ли. Излязохме от магазина много кротко.

Дълга сива кола беше спряла зад моя „Мармон“. Задната й врата беше отворена и някакъв мъж с квадратно лице и крива уста стоеше с един крак върху стъпалото на автомобила. Дясната му ръка беше зад гърба, в колата. Моят човек се обади:

— Качвай се в твоята и тръгни на запад. Завий зад първия ъгъл и карай с около петдесет, не повече.

Тясната улица беше слънчева и спокойна, мастиковите дървета шумоляха тихо. Откъм „Кордова“, само на една пряка оттук, долиташе тътенът на уличното движение. Свих рамене, отворих вратата на „Мармона“ и седнах зад волана. Мъжът с прошарената коса се вмъкна много бързо до мен, като не откъсваше поглед от ръцете ми. Извъртя дясната си ръка, стиснала чипонос револвер.

— Внимавай, докато вадиш ключовете, приятел.

Внимавах. Докато натисках стартера, отзад се затръшна вратата на кола, последваха бързи стъпки и някой седна на задната седалка в „Мармона“. Отпуснах амбреажа и завих зад ъгъла. В огледалото видях, че сивата кола взе завоя зад мен. После изостана малко.

Карах на запад по успоредна на „Кордова“ улица и когато минахме около пресечка и половина, една ръка се плъзна по рамото ми изотзад и ми взе пистолета. Прошареният мъж сложи късия револвер на крака си и ме опипа със свободната си ръка. Сетне доволен се облегна.

— О’кей. Спусни се до главната улица и не се размотавай — рече. — Но това не значи да забършеш някоя патрулна кола… В случай че ти минава през ума, опитай и ще видиш.

Взех двата завоя, ускорих до петдесет и шест и продължих с тази скорост. Минахме през няколко хубави жилищни квартала, а после пейзажът взе да оредява. Когато съвсем оредя, сивата кола отзад изостана, обърна към града и изчезна.

— Защо ме отвлякохте? — попитах аз.

Мъжът с прошарената коса се засмя и разтърка широката си червена брадичка.

— Просто бизнес. Шефът иска да поговори с теб.

— Каналис?

— Каналис… как не! Казах Шефа.

Наблюдавах движението, доколкото го имаше толкова далеч от града, и няколко минути мълчах. После казах:

— Защо не го направихте в апартамента или в уличката?

— Искахме да сме сигурни, че няма опашка след теб.

— Кой е този шеф?

— Зарежи това… докато не стигнем там. Нещо друго?

— Да. Мога ли да пуша?

Той държа волана, докато палех цигара. Човекът на задната седалка не беше отворил уста. След малко прошарената коса ме накара да спра и да си сменим местата.

— Имах същия „Мармон“ преди шест години, когато бях беден — пошегува се той.

Не можах да измисля подобаващ отговор, така че просто оставих димът да прониква в дробовете ми и се питах защо ако Лу е бил убит в Уест Симарон, убийците не са взели парите. А ако наистина е бил убит в апартамента на госпожица Глен, защо някой си е сторил труда да го връща обратно в Уест Симарон?

7

За двайсет минути стигнахме предпланината. Превалихме стръмно планинско било, спуснахме се до дълга бяла бетонна лента, минахме по мост, изкачихме до половината следващия склон и отбихме по един път с чакълена настилка, който се губеше зад обрасъл с тъмнозелен шубрак склон. Китки пампасова трева трептяха по хълма като водни струйки. Колелата скърцаха по чакъла и занасяха на завоите.

Стигнахме до една хижа с широка веранда и основа от скрепени с цимент планински камъни. Перките на вятърна турбина за електрогенератор се въртяха бавно на гребена на издаден хребет на трийсетина метра зад хижата. Синя сойка се стрелна над пътя, изсвистя, направи рязък вираж и изчезна от погледа като падащ камък.

Мъжът с прошарената коса приближи колата до верандата край един светлокафяв двуместен „Линкълн“, изключи двигателя и дръпна ръчната спирачка. Извади ключовете, загъна ги внимателно в кожената калъфка и я пъхна в джоба си.

Мъжът на задната седалка слезе и отвори вратата откъм моята страна. Беше с пистолет в ръката. Слязох. Мъжът с прошарената коса също слезе. Всички влязохме в хижата.

Стените на голямата стая бяха красиво полиран чворест чам. Прекосихме стаята, застлана с индиански килими, и мъжът с прошарената коса почука предпазливо на една врата.

— Кой е? — извика някой. Прошарената коса долепи лице до вратата и каза:

— Бийзли… и човекът, с когото искахте да говорите.

Гласът отвътре каза да влизаме. Бийзли отвори вратата, бутна ме напред и я затвори зад гърба ми.

Озовах се в друга голяма стая със стени от чворест чам и индиански килими на пода. В каменното огнище съскаше и пухтеше накладен от плавей огън. Мъжът зад бюрото беше Франк Дор, политиканът.

Беше човек, който обича да има бюро пред себе си, да притисне в него тлъстия си търбух, да си играе с разните неща по него и да изглежда много умен. Лицето му беше тлъсто и мътно, бялата му коса, леко щръкнала, беше оформена в пооредял бретон, имаше малки проницателни очи и малки, много нежни ръце. Видимата част от него беше в неугледен сив костюм, а пред бюрото му се бе изтегнала голяма черна персийска котка. Той чешеше котката по главата с една от малките си нежни ръце, а котката се умилкваше. Немирната й опашка висеше от ръба на бюрото.

— Сядай — рече той, без да вдигне очи от котката. Седнах в много ниско кожено кресло. Дор каза:

— Как ти се вижда тук горе? Не е лошо, нали? Това е Тоби, моята приятелка. Единствената ми приятелка. Нали, Тоби?

— Харесва ми тук — рекох, — но не ми харесва начинът, по който пристигнах.

Дор повдигна глава и ме погледна с леко отворена уста. Имаше хубави зъби, но те не бяха никнали в устата му.

— Аз съм зает човек, братко — рече той. — Така беше по-просто, отколкото да спорим. Ще пийнеш ли нещо?

— Разбира се.

Той стисна нежно главата на котката между двете си длани, после я отблъсна и се подпря с две ръце на страничните облегалки на стола. Натисна ги силно и лицето му се позачерви, но накрая се изправи на крака. Заклати се към един вграден шкаф и извади тумбеста гарафа с уиски и две украсени със златни нишки чаши.

— Днес няма лед — съобщи той, докато се клатеше обратно към бюрото. — Ще трябва да го пием неразредено.

Наля в две чаши, покани ме с жест и аз отидох да взема моята. Дор запали дълга кафява пура, побутна кутията към мен, облегна се и ме загледа спокойно.

— Ти си човекът, който наклепа Мани Тинън — каза той. — Не са хубави тези работи.

Пиех си уискито. Биваше си го.

— Животът понякога се обърква — продължи Дор със същия равен, отморен глас. — Политиката, дори когато е много забавна, се отразява на нервите. Ти ме познаваш. Упорит съм и постигам онова, което искам. Вече не искам кой знае колко, но каквото искам… искам го докрай. И никак не ми пука как ще го получа.

— Така ще се говори за вас — рекох учтиво.

Очите на Дор заиграха. Огледа се за котката, притегли я за опашката към себе си, обърна я по хълбок и заглади стомаха й. Това май й допадна. После ме погледна и каза много тихо:

— Ти очисти Лу Харгър.

— Защо мислите така? — попитах, без да придавам някакво особено значение на въпроса.

— Ти очисти Лу Харгър. Може би си го заслужаваше… но ти го направи. Прострелян е веднъж в сърцето с револвер, калибър трийсет и осем. Ти носиш трийсет и осми и разправят, че добре си служиш с него. Снощи си бил у Харгър в Лас Олиндас и си видял, че печели бая пари. Уговорката била да си негов телохранител, но ти е хрумнало нещо по-добро. Настигнал си го с онова момиче в Уест Симарон, напомпал си Харгър с олово и си отмъкнал парите.

Допих си уискито, станах и си сипах още.

— Ти се споразумя с момичето — продължи Дор, — но сделката не е станала. Хрумнало й нещо хитро. Но това няма значение, защото полицията разполага с твоя револвер и с Харгър. А парите са у теб.

— Има ли заповед за задържането ми? — попитах.

— Не преди да кажа аз… И револверът не е предаден… Имам много приятели, разбираш ли…

— Фраснаха ме с палка край заведението на Каналис — започнах аз бавно. — Пада ми се. Взеха ми револвера. Не съм догонвал Харгър, така и не го видях повече. Момичето дойде тази сутрин с парите в един плик и с версията, че Харгър бил убит в нейния апартамент. Ето откъде имам парите… на съхранение. Не бях сигурен в това, което ми разказа момичето, но фактът, че тя донесе парите, беше доста убедителен. А Харгър беше мой приятел. Започнах да разследвам.

— Трябваше да оставиш това на ченгетата — усмихна се Дор.

— Имаше вероятност, че някой иска да натопи момичето. Освен това можех да изкарам някой друг долар… законно. Случвало се е, дори и в Сан Анджело.

Дор пъхна пръста си в муцуната на котката и тя разсеяно го захапа. После се отдръпна от него, седна в ъгъла на бюрото и зализа едната си лапа.

— Двайсет и две хилядарки и мацката ти ги даде да ги пазиш — каза Дор. — Типично за една жена, нали? Ти взе парите. Харгър беше убит с твоя револвер. Момичето изчезна… но аз мога да я върна. Струва ми се, че от нея ще излезе добър свидетел, ако ни потрябва.

— Беше ли нагласена играта в Лас Олиндас? — по питах аз.

Дор довърши питието си и отново стисна с устни пурата.

— Разбира се — рече нехайно. — Крупието… името му е Пина… беше в играта. Колелото е нагласено да спре на двойната нула. Стар номер. Меден бутон на пода, друг меден бутон на подметката на обувката на Пина, жици в крачола му, батерии в джоба на панталоните. Старият номер.

— От държането на Каналис не личеше да е знаел. Дор се изкиска.

— Той знаеше, че колелото е нагласено. Само не знаеше, че неговото крупие играе в отбора на противника.

— Не бих искал да съм на мястото на Пина — рекох. Дор махна пренебрежително с пурата.

— Погрижиха се за него… Играеше се внимателно и без много дандания. Те не поемаха необмислени рискове, залаганията бяха в рамките на разумното, не печелеха през цялото време. Няма начин. Това не става дори с нагласено колело.

Свих рамене, размърдах се в стола.

— Знаете страшно много по въпроса — отбелязах. — И всичко това само за да ме притиснете?

Той се засмя тихо.

— О, съвсем не! Просто се случиха някои неща… както става и с най-добрите планове. — Пак размаха пурата си и покрай лукавите му очички се проточи бледосиво филизче дим. От другата стая се чуваше приглушен разговор. — Имам клиентела, на която трябва да угаждам… дори ако не ми харесват всичките им лудории — добави той простичко.

— Като Мани Тинън ли? — попитах. — Той се навърташе доста около общината, знаеше твърде много. Добре, господин Дор. Какво точно смятате да ме накарате да направя за вас? Да извърша самоубийство?

Той се засмя. Тлъстите му рамене са затресоха игриво. Протегна една от ръчичките си с дланта към мен.

— И през ум не ми минава такова нещо — каза студено. — Другият начин е къде по-добър. Начинът, по който обществеността гледа на убийството на Шанън. Не съм уверен, че този мръсник, прокурорът, няма да осъди Тинън и без теб, ако пробута версия та, че са те пречукали, за да ти затворят устата.

Станах от стола, пристъпих и се наведох през бюрото към Дор.

— Без номера! — рече той малко рязко и напрегнато. Плъзна ръка към едно чекмедже и го издърпа наполовина. Движеше ръката си много бързо, за разлика от движенията на тялото му.

Погледнах с усмивка ръката му и той я изтегли от чекмеджето.

— Вече дадох показания пред Голямото жури — рекох. Дор се облегна и ми се усмихна.

— Хората правят грешки — каза. — Дори и хитрите частни ченгета… Би могъл да промениш показанията си… и да оформиш това писмено.

Казах много тихо:

— Не. Ще ме обвинят в лъжесвидетелство… от което няма отърваване. Предпочитам да ми предявят обвинение в убийство… от което има отърваване. Особено ако Фенуедър поиска да се отърва. Няма да му е приятно да ме изгуби като свидетел. Случаят Тинън е твърде важен за него.

Дор каза спокойно:

— Тогава ще трябва да опиташ да се отървеш. А след това по теб ще има толкова кал, така че ни какво жури няма да осъди Мани само въз основа на твоите твърдения.

Протегнах бавно ръка и погалих ухото на котката.

— Ами двайсет и двата бона?

— Всичките може да са твои, ако си навит да играеш. В края на краищата, това не са мои пари… Ако Мани бъде оправдан, бих могъл да добавя нещичко отгоре от моите.

Погъделичках котката под брадичката. Тя замърка. Вдигнах я нежно в ръцете си.

— Дор, кой всъщност уби Лу Харгър? — попитах, без да го гледам. Той поклати глава. Погледнах го с усмивка.

— Страхотна котка — рекох. Той облиза устни.

— Струва ми се, че малката негодница те харесва.

Изглежда, тази мисъл му доставяше удоволствие. Кимнах… и хвърлих котката в лицето му.

Той изкрещя, но вдигна ръце да я улови. Тя се извъртя грациозно във въздуха и се приземи, като размахваше и двете си предни лапи. Едната обели бузата на Дор като бананова кора. Той изкрещя много високо.

Вече бях извадил пистолета от чекмеджето и наврял дулото му в тила на Дор, когато Бийзли и мъжът с квадратното лице се втурнаха вътре.

За миг се получи нещо като жива картина. Сетне котката се отскубна от ръцете на Дор, хвърли се на пода и се скри под бюрото. Бийзли вдигна чипия си револвер, но от вида му личеше, че не е сигурен какво иска да прави с него.

Натиках дулото на моя още по-дълбоко в тила на Дор и казах:

— Франки ще пострада пръв, момчета… И не ви будалкам.

Дор изсумтя.

— Не бързайте — изръмжа той на главорезите си. Взе кърпичка от предния джоб на сакото си и започна да попива разпраната си кървяща буза. Мъжът с кривата уста започна да се плъзга покрай стената.

— Не си въобразявайте, че това ми доставя радост, но не се шегувам. Не мърдайте, копелета такива!

Кривата уста спря и ми се ухили злобно. Държеше ръцете си ниско долу.

Дор полуобърна глава и се помъчи да ми говори през рамо. Не можах да видя изцяло изражението на лицето му, но не изглеждаше уплашен.

— Така няма да постигнеш нищо — рече. — Нищо нямаше да ми струва да наредя да те очистят, ако съм целял това. Какво постигна? Не можеш да застреляш никого, без да загазиш още повече, отколкото ако направиш това, което поисках от теб. Положението ми изглежда патово.

Размислих върху думите му, докато Бийзли ме гледаше любезно, сякаш всичко това за него е нещо обичайно. В другия обаче не открих и следа от любезност. Напрягах слух, но в останалата част от хижата май бе съвсем тихо. Дор се поотдръпна от пистолета и каза:

— И така?

— Тръгвам си — рекох. — Имам пистолет и като го гледам, май ще мога с него да застрелям някого, ако се наложи. Не ми се иска кой знае колко и ако наредиш на Бийзли да ми хвърли ключовете, а на другия да ми върне патлака, който взе от мен, ще забравя за отвличането.

Дор лениво се опита да присвие рамене.

— После какво?

— Ще проуча предложението ти малко по-внимателно — рекох. — Ако ми осигуриш достатъчно закрила, бих могъл да премина на ваша страна… А ако си толкова печен, колкото твърдиш, няколко часа няма да променят нищо.

— Това е идея — каза Дор и се подсмихна. После нареди на Бийзли: — Не се опитвай да използваш ютията и му върни ключовете. Също и патлака… дето сте го взели днес.

Бийзли въздъхна и много предпазливо пъхна ръка в панталоните си. Подхвърли ми през стаята кожената калъфка с ключовете. Кривата уста вдигна ръка, пъхна я в страничния си джоб, а през това време аз понамалих натиска върху гърба на Дор. Мъжът извади моя пистолет, пусна го на пода и го ритна далеч от себе си.

Показах се зад гърба на Дор, взех от пода ключовете и пистолета и поех с рамото напред към вратата. Дор гледаше безизразно. Бийзли следеше с тяло движението ми и отстъпи от вратата, когато я доближих. Другият положи доста усилия да седи мирен.

Стигнах до вратата и преместих ключа от другата страна на ключалката. Дор се обади със замечтан глас:

— Ти си като гумена топка, завързана за ластик. Колкото по-далеч отиваш, толкова по-бързо ще се върнеш.

— Ластикът може да е позагнил — рекох аз и минах през вратата, превъртях ключа и зачаках изстрели, които така и не последваха. Блъфът ми беше по-тънък от златото на износена халка. Той мина, защото Дор пожела така, това бе всичко.

Когато стигнах моста на магистралата, вече минаваше два часът и за известно време карах с една ръка, а с другата бършех потта от врата си.

8

Моргата беше в края на дълъг, светъл и тих коридор, който се отклоняваше от главното фоайе в сградата на Окръжния съд. В края на коридора имаше две врати и сляпа стена, облицована с мрамор. Върху стъкления плот на едната врата, през който не идваше никаква светлина, пишеше: „Следствена стая“. През другата врата се влизаше в малка приятна канцелария.

Мъж със светлосини очи и ръждива коса, сресана на път точно по средата на главата, прелистваше някакви формуляри на една маса. Вдигна глава, огледа ме, после изведнъж се усмихна.

— Здрасти, Линдън — поздравих аз. — Помниш ли случая Шелби?

Светлосините очи заискриха. Той стана и заобиколи масата с протегната ръка.

— Разбира се. Какво можем да направим… — Изведнъж млъкна и щракна с пръсти. — По дяволите! Ти си оня, дето застреля гангстера.

Хвърлих фаса в коридора през отворената врата.

— Не съм дошъл за това — рекох. — Поне днес. Има един Лу Харгър… намерили са го, както разбрах, застрелян снощи или тази сутрин в Уест Симарон. Може ли да хвърля едно око?

— Не мога да ти попреча — каза Линдън.

Вкара ме през една врата в отсрещния край на канцеларията в помещение, боядисано цялото с бяла боя и бял емайллак, остъклено и ярко осветено. До една от стените имаше двойна редица големи сандъци с прозорчета. През тях се виждаха вързопи в бели чаршафи, а отзад — заскрежени тръби.

Върху полегата маса имаше покрито с чаршаф тяло. Линдън небрежно отметна чаршафа от мъртвото кротко, жълтеникаво лице на мъжа. Дълга черна коса, още влажна от водата, се беше разпиляла върху малка възглавничка. Очите бяха полуотворени и гледаха с безразличие тавана.

Пристъпих по-близо, погледнах лицето, Линдън дръпна чаршафа надолу и почука с кокалчетата на пръстите си по гръдния кош, който изкънтя сухо като дъска. Над сърцето имаше дупка от куршум.

— Хубав точен изстрел — каза той.

Извърнах се бързо, извадих цигара и я завъртях в пръстите си. Забих поглед в пода.

— Как установихте самоличността му?

— По нещата в джобовете му — каза Линдън. — Разбира се, проверяваме и отпечатъците от пръстите му. Познаваш ли го?

— Да — рекох.

Линдън се почеса леко по брадичката с нокътя на палеца си. Върнахме се в канцеларията и той седна зад масата.

Прелисти някакви книжа, извади един лист и го заразглежда.

— Патрулната радиокола го е открила в дванайсет и трийсет и пет край стария път от Уест Симарон, на четвърт миля от разклонението. По него няма много движение, но патрулната кола от време на време се спуска натам да търси целуващи се двойки.

— Можеш ли да установиш откога е мъртъв? — попитах.

— Съвсем отскоро. Беше още топъл, а нощем там е студено.

Пъхнах незапалената цигара в устата си и я задвижих насам-натам с устни.

— Обзалагам се, че си извадил от него един дълъг куршум трийсет и осем — рекох.

— Откъде знаеш? — попита бързо Линдън.

— Просто предполагам. Дупката ме навежда на тази мисъл.

Загледа ме с интерес със светлите си очи. Благодарих му, казах, че ще му се обадя, излязох и запалих цигарата си в коридора. Върнах се при асансьорите и се качих до седмия етаж, тръгнах по друг коридор също като този долу, само дето не водеше към моргата. По него се стигаше до малките голи стаички, използвани от следователите на областния прокурор. В средата на коридора отворих една врата и влязох. Бърни Оулс седеше отпуснат като чувал с картофи зад едно бюро до стената. Той беше главният следовател, на когото Фенуедър ми каза да се обадя, ако се забъркам в някаква каша. Беше среден на ръст приятен мъж със светли вежди и издадена, дълбоко цепната брадичка. До отсрещната стена имаше друго бюро, два обикновени стола, месингов плювалник върху гумирана подложка и почти нищо друго.

Оулс ми кимна небрежно, стана и щракна резето на вратата. После извади от бюрото си плоска тенекиена кутия с пурети, запали една, побутна кутията към мен и ме загледа. Седнах в един от столовете и го килнах назад.

— Е? — рече Оулс.

— Лу Харгър е — казах. — Мислех, че може и да не е той.

— Мислел. Можех предварително да ти кажа, че е Харгър.

Някой опита дръжката на вратата, после почука. Оулс не обърна никакво внимание. Човекът отвън се отдалечи.

— Убит е между единайсет и трийсет и дванайсет и двайсет и пет — започнах бавно — Достатъчно време да го убия там, където е намерен. Но недостатъчно, за да бъде извършено така, както твърди момичето. Аз не бих имал време да го извърша.

— Да — рече Оулс. — Може и да успееш да докажеш това. А после може и да успееш да докажеш, че някой твой приятел не го е извършил с твоя пистолет.

— Мой приятел едва ли би го извършил с моя пистолет… ако ми е приятел — отбелязах аз. Оулс изръмжа и се усмихна кисело.

— Всички ще мислят така. Тъкмо затова приятелят ти би могъл да го извърши.

Отпуснах краката на моя стол. Загледах го.

— Бих ли дошъл в такъв случай да ти разправям за парите и пистолета… за всичко, което ме уличава?

— Да… ако знаеш много добре, че някой друг вече го е казал преди теб — отбеляза той безизразно.

— Дор не си губи времето — рекох.

Стиснах цигарата, угасих я и я хвърлих към месинговия плювалник. После станах.

— Добре. Все още не ми е предявено обвинение… така че отивам да разкажа моята версия.

— Седни за минутка — рече Оулс.

Седнах. Той извади пуретата от устата си и я захвърли нервно. Тя се търкулна по кафявия линолеум и задими в ъгъла. Оулс сложи ръце на бюрото и забарабани с пръсти. Долната му устна се издаде напред и притисна горната към зъбите.

— Дор вероятно знае вече, че сега си тук — започна той. — Единствената причина да не си горе в килията е, че не са сигурни дали не е по-добре да рискуват и да те пречукат. Ако Фенуедър загуби изборите, с мен е свършено… ако се проваля с теб.

— Ако осъди Мани Тинън, няма да загуби изборите — изтъкнах аз.

Оулс извади от кутията друга пурета и я запали. Взе шапката си от бюрото, повъртя я в ръка, после си я сложи.

— Защо червенокосата ще разправя врели-некипели за убийството в нейния апартамент, за трупа на пода… цялата тази откачена комедия?

— Искали са да отида там. Разчитали са, че ще ида да видя дали пистолетът ми е подхвърлен… или просто да проверя дали тя казва истината. Това ме отдалечи от оживената част в центъра на града. По този начин им е станало ясно дали прокурорът е пратил момчета да ме пазят.

— Това е само предположение — рече Оулс кисело.

— Разбира се — съгласих се аз.

Той извъртя дебелите си крака, стъпи здраво на пода и сложи ръце на коленете си. Малката пура мърдаше в ъгълчето на устата му.

— Бих искал да се запозная с някои от тези приятели, дето пускат двайсет и две хилядарки само за да направят по-правдоподобна една приказка — изрече злобно. Станах и тръгнах покрай него към вратата. — Закъде се разбърза?

Обърнах се и свих рамене, погледнах го безизразно.

— Нямаш вид на много заинтересован — рекох. Той стана и каза уморено:

— Най-вероятно е таксиметраджията да е мръсен мошеник. Но има вероятност момчетата на Дор да не знаят каква е ролята му в играта. Да идем да го навестим, докато паметта му е свежа.

9

Гаражът на „Грийн топ“ се намираше на улица „Девиверас“, на три преки източно от главната улица. Спрях „Мармона“ пред един пожарен кран и слязох. Оулс се отпусна на седалката и измърмори:

— Ще остана тук. Може и да забележа някоя опашка.

Влязох в огромен кънтящ гараж, където в полумрака зърнах няколко прясно боядисани коли. В ъгъла имаше мръсна остъклена кабинка, в която седеше дребен мъж с килнато на главата бомбе и с червена вратовръзка под набола брада. Кълцаше тютюн в дланта си.

— Ти ли си диспечерът? — попитах.

— Да.

— Търся един от твоите шофьори — рекох. — Казва се Том Снийд.

Той остави ножа и калъфчето и взе да стрива между дланите си нарязания тютюн.

— От какво се оплакваш? — попита предпазливо.

— Няма оплакване. Негов приятел съм.

— Още един приятел значи?… Той работи нощем, господине… Мисля, че си е тръгнал. „Ренфрю“ 1723. Това е горе до Грей Лейк.

— Благодаря — рекох. — Някакъв телефон?

— Няма телефон.

Извадих от вътрешния джоб сгъната карта на града и разгънах част от нея на масата пред носа му. Това май го раздразни.

— Там на стената има голяма карта — изръмжа той и започна да тъпче тютюн в къса луличка.

— Свикнал съм с тази — рекох. Наведох се над картата и взех да търся улица „Ренфру“. Сетне изведнъж спрях и погледнах в лицето мъжа с бомбето. — Адски бързо си спомни адреса.

Той пъхна лулата в устата си, захапа я яко и бръкна бързо с два пръста в джобчето на разкопчаната си жилетка.

— Други двама грозници питаха за него преди малко.

Сгънах картата много бързо и я напъхах в джоба си, докато вървях към вратата. Взех тротоара на един скок, пъхнах се зад волана и дръпнах стартера.

— Изпревариха ни — казах на Бърни Оулс. — Двамина са взели преди малко адреса на момчето. Може би…

Оулс се хвана отстрани за колата и изруга, докато взехме завоя със свирещи гуми. Наведох се над волана и дадох газ. На главната улица светофарът даваше червено. Отклоних в една бензиностанция на ъгъла, минах покрай помпите, изскочих пак на главната и взех да се провирам през движението, за да завия отново на изток.

Един чернокож регулировчик наду свирката, сетне напрегна взор да разчете номера ми. Не спрях.

Складове, открит пазар, голям резервоар за гориво, още складове, железопътни релси и два моста останаха зад нас. Минах на жълто през три светофара и на червено през четвъртия. След шест преки чух сирената на полицейски мотоциклет. Оулс ми подаде една бронзова звезда и аз я размахах от колата, като я завъртях така, че слънцето да я огрява. Сирената млъкна. Мотоциклетът продължи плътно зад нас още десетина преки, после отклони.

Грей Лейк е изкуствен водоем в една падина между две вериги хълмове в източния край на Сан Анджело. Тесни, но със скъп паваж улици се вият между хълмовете и описват сложни криви около склоновете им заради няколко евтини бунгала, разпръснати тук-там.

Поехме нагоре по хълмовете, като разчитахме уличните табели в движение. Сивата лъскавина на езерото остана зад нас и ауспухът на стария „Мармон“ зарева между ронещите се насипи, от които се сипеше прах до неизползваните тротоари. Помияри клечаха сред дивата трева между дупките на гризачи.

„Ренфрю“ беше почти на върха. В началото й пред малко спретнато бунгало на една полянка някакво детенце само по пелена си играеше в детска кошарка. Следваше не застроено място. След него две къщи, после пътят се спускаше на остри завои и между насипи, достатъчно високи да засенчат цялата улица.

После иззад един завой пред нас изтрещя изстрел. Оулс се изправи рязко.

— Охо! Не е ловджийска пушка — рече той, измъкна служебния си пистолет и отключи вратата от своята страна.

Излязохме от завоя и видяхме още две къщи в подножието на хълма с два полегати парцела между тях. Дълга сива кола беше запречила улицата в пространството между двете къщи. Лявата й предна гума беше спукана и двете й предни врати бяха широко отворени като разперените уши на слон.

Дребен мургав мъж беше коленичил на улицата до отворената дясна врата. Дясната му ръка висеше безпомощно от рамото и по китката имаше кръв. С другата се мъчеше да вдигне един автоматичен пистолет от бетонната настилка пред себе си

Спрях рязко, колата занесе, а Оулс се изтърколи навън.

— Хей, ти, пусни това! — извика той.

Мъжът с отпуснатата ръка изръмжа и рухна върху стъпалото на колата. Иззад нея се чу изстрел и куршумът изсвистя недалеч от ухото ми. Но аз вече бях на пътя. Сивата кола беше извъртяна към къщите, така че виждах само отворената лява врата. Изстрелът като че ли дойде някъде оттам. Оулс заби два куршума във вратата. Наведох се, погледнах под колата и видях чифт крака. Стрелях по тях, но не улучих.

Откъм ъгъла на близката къща долетя слаб, но много рязък пукот. Стъклото на сивата кола се пръсна. Револверът зад нея избумтя и от ъгъла на къщната стена над храстите отхвръкна парче мазилка. Тогава зърнах в листака горната част на мъжко тяло. Човекът беше залегнал на склона и бе опрял на рамото си лека пушка. Беше Том Снийд, таксиметровият шофьор.

Оулс изръмжа и атакува сивата кола. Стреля още два пъти във вратата, сетне се прикри зад покрива на колата. Иззад нея се чуха нови изстрели. Ритнах пистолета на ранения, промъкнах се покрай него и надникнах над резервоара за гориво. Но мъжът зад колата вече имаше прекалено много грижи.

Беше едър, облечен в кафяв костюм. Вдигна доста шум, докато тичаше към края на хълма между двете бунгала. Пистолетът на Оулс изтрещя. Мъжът се извърна и също стреля, без да спре да тича. Оулс беше на открито сега. Видях как шапката хвръкна от главата му. Видях как стъпи здраво с широко разкрачени крака, стиснал пистолета, сякаш беше на полицейския полигон.

Но едрият вече падаше. Моят куршум беше пробил врата му. Оулс се прицели много внимателно и шестият, последен куршум от пистолета му уцели мъжа в гръдния кош и го превъртя. Главата му се удари в бордюра с противно хрускане.

Тръгнахме към него от срещуположните краища на колата. Оулс се наведе и обърна мъжа по гръб. Лицето на мъртвия се беше отпуснало дружелюбно въпреки кръвта по врата му. Оулс започна да пребърква джобовете му.

Обърнах се да видя какво прави другият. Не правеше нищо, просто седеше на стъпалото на колата, притиснал дясната си ръка към тялото, и кривеше лице от болка. Том Снийд се закатери по насипа и тръгна към нас.

— Този се казва Поук Ендрюс — рече Оулс. — Виждал съм го из игралните домове. — Изправи се и изтупа коляно. — Да, Поук Ендрюс. Наемен убиец на час, на ден или на седмица. И това е начин да изкарваш прехраната си… до известно време.

— Не е същият, дето ме фрасна с палката — рекох аз, — а другият, към когото гледах, когато ме удариха. И ако червенокосата изобщо е казала нещо вярно тази сутрин, той е убил Лу Харгър.

Оулс кимна и отиде да вдигне шапката си. На периферията й зееше дупка.

— Не би ме учудило — каза той и нахлупи спокойно шапката си.

Том Снийд стоеше пред нас, стиснал здраво малката пушка пред гърдите си. Беше гологлав, без сако, обут в гуменки. Очите му святкаха ядосано, започваше да се тресе.

— Знаех си, че ще им видя сметката! — рече той злорадо. — Знаех си, че ще подредя тези мръсни копелета! — Сетне млъкна и лицето му започна да променя цвета си. Позеленя. Той бавно се наведе, изпусна пушката и сложи ръце на прегънатите си колене.

— Не е зле да полегнеш някъде, приятел — рече Оулс. — Ако разбирам нещо от цветове, ей сега ще заповръщаш.

10

Том Снийд лежеше по гръб на една кушетка в предната стая на малкото си бунгало. Върху челото му имаше мокра кърпа. Момиченце с яркоруса коса седеше до него и го държеше за ръката. Млада, малко по-тъмнокоса жена се беше отпуснала в ъгъла и гледаше Том Снийд в уморен захлас.

Беше много горещо, когато влязохме. Всички прозорци бяха затворени, щорите спуснати. Оулс отвори два от предните прозорци и седна край тях, загледан навън в сивата кола. Вътре седеше мургавият мексиканец, китката на здравата му ръка беше прикована с белезници към волана.

— Онова, което казаха за момиченцето ми — обади се Том Снийд изпод кърпата. — Точно то ме вбеси. Казаха, че ще се върнат и ще я подредят, ако не играя с тях.

— Добре, Том — каза Оулс. — Разкажи ни всичко от началото. — Той пъхна в устата си една от своите пурети, погледна колебливо към Том Снийд и не я запали.

Аз седях на много твърд дървен стол с извита облегалка, вперил очи в евтиния нов килим.

— Четях едно списание и чаках да стане време да ям и да вървя на работа — заразказва Том, като внимателно си подбираше думите. — Малката отвори вратата. Те влязоха с насочени пистолети, вкараха ни тук и затвориха прозорците. Пуснаха всички щори освен една и мексиканецът седна край нея и взе да гледа навън. Той изобщо не си отвори устата. Едрият седеше тук на кушетката и ме накара да му разкажа всичко за снощи… два пъти. Поле каза да забравя, че изобщо съм се срещал с някого или че съм пристигнал в града с някого. Всичко друго било наред.

Оулс кимна и попита:

— Колко беше часът, когато за първи път видя този човек?

— Не забелязах — рече Том Снийд. — Някъде към единайсет и половина, дванайсет без четвърт. Обадих се в гаража в един и петнайсет, веднага щом си взех таксито от „Карийон“. Отиде цял час, докато стигнем в града откъм крайбрежието. В дрогерията говорихме някъде към петнайсет минути, може би повечко.

— Значи си го срещнал някъде около полунощ — рече Оулс.

Том Снийд заклати глава и кърпата падна от челото му. Той я намести отново.

— А, не — рече. — Човекът в дрогерията каза, че затваря в дванайсет. Още не беше затворил, когато тръгнахме.

Оулс обърна глава и ме изгледа безизразно. Погледна пак към Том Снийд.

— Разкажи ни останалото за двамата гангстери — рече той.

— Едрият каза, че най-вероятно няма да се наложи да говоря пред никого за това. Но ако се наложи и кажа каквото трябва, ще ми дадат пари. Ако объркам нещо, ще се върнат за малката.

— Продължавай — рече Оулс. — Те все такива ги дрънкат.

— Тръгнаха си. Когато ги видях, че потеглиха нагоре по улицата, превъртях. „Ренфру“ е като джоб. Тя се вие на около километър около хълма, после свършва. Никъде не можеш да се отклониш. Така че трябваше да се върнат по същия път… Взех моята пушка двайсет и втори калибър, единственото ми оръжие, и се скрих в храстите. Уцелих гумата с втория изстрел. Струва ми се, че те го взеха за обикновено пукване на гума. Не улучих при следващия изстрел и това им отвори очите. Откриха огън. После улучих мексиканеца и едрият приклекна зад колата… Това е всичко. Сетне пристигнахте вие.

Оулс разкърши дебелите си яки пръсти и се усмихна мрачно на жената в ъгъла.

— Кой живее в съседната къща, Том?

— Казва се Гради, машинист на междуградския влак. Живее съвсем сам. Сега е на работа.

— Не съм и мислил, че е у дома — ухили се Оулс. Стана, отиде при малката и я погали по главата. — Ще се наложи да дойдеш и да дадеш показания, Том.

— Разбира се. — Гласът му звучеше уморено и апатично. — Сигурно ще загубя и работата си, задето снощи дадох таксито под наем.

— Не съм толкова сигурен — рече тихо Оулс. — Няма да я загубиш, ако шефът ти обича куражлии да карат такситата му.

Погали пак малката по главата, отиде до вратата и я отвори. Кимнах на Том и излязох навън. Оулс рече спокойно:

— Още не е разбрал за убийството. Нямаше нужда да го изтърсим пред детето.

Отидохме при сивата кола. Бяхме взели някакви чували от мазето и с тях покрихме покойния Ендрюс, като ги затиснахме с камъни. Оулс хвърли едно око натам и рече разсеяно:

— Трябва много бързо да намеря телефон.

Облегна се на вратата на колата и погледна към мексиканеца. Той седеше с отметната назад глава, полузатворени очи и с измъчено изражение на мургавото лице.

— Как се казваш? — попита го рязко Оулс.

— Луис Кадена — отговори тихо, без да разтваря очите си по-широко.

— Кой от вас, мръсници, пречука онзи в Уест Симарон снощи?

— Не разбира, сеньор — измърка мексиканецът.

— Не ми се прави на тапа, тарикат — рече Оулс спокойно. — Това ме огорчава. — Облегна се на прозорчето и завъртя малката си пура в устата.

Мексиканецът изглеждаше леко развеселен, но същевременно и много уморен. Кръвта по дясната му ръка се беше спекла в черно.

— Ендрюс е очистил онзи в едно такси в Уест Симарон. С него е имало и едно момиче. Хванахме момичето. Имаш шибания шанс да докажеш, че не си забъркан.

В полуотворените очи на мексиканеца припламна искрица интерес и тутакси угасна. Той се усмихна и малките му бели зъби блеснаха.

— Какво направи той с пистолета? — попита Оулс.

— Не разбира, сеньор.

— Костелив орех — рече Оулс. — Акълът ми се взема, като се заинатят.

Отдалечи се от колата и откърти с обувката си парчета кал от тротоара до чувалите, които покриваха мъртвеца. Малко по малко обувката му разкри върху цимента марката на предприемача. Той я прочете на глас:

— „Компания Дор. Павиране и строежи“, Сан Анджело. Да се чуди човек защо тлъстата гадина не се ограничава в собствения си гангстерски периметър.

Стоях до Оулс и гледах надолу по хълма между двете къщи. От предните стъкла на колите, които се движеха по булеварда край езерото далеч надолу, рязко проблясваше отразена светлина.

— Е, и? — обади се Оулс.

— Убийците са знаели за таксито… може би… А приятелката му стига до града с плячката — рекох аз. — Така че не е било работа на Каналис. Той няма да позволи на никого да си играе с двайсет и две хилядарки негови пари. Червенокосата е знаела за убийството, а то е било извършено с някаква цел.

Оулс се усмихна широко.

— Естествено. Извършено е, за да го пришият на теб.

— Жалко, че някои хора пет пари не дават за човешкия живот… или за двайсет и два бона. Харгър е бил пречукан, за да пришият убийството на мен, а парите ми бяха дадени, за да го направят още по-убедително.

— Може би са смятали, че ще налапаш въдицата — изръмжа Оулс. — Това щеше да те довърши начаса.

Завъртях цигара между пръстите си.

— Би било прекалено тъпо дори за човек като мен. Какво ще правим сега? Да чакаме да изгрее луната и да разправим всичко… или да слезем долу и да надрънкаме още невинни лъжи?

Оулс се изплю върху един от чувалите, покриващи Поук Ендрюс.

— Тази територия е в рамките на окръга. Мога да прехвърля цялата мръсотия в полицейския участък в Солано и да я държа известно време под похлупак. Таксиметровият шофьор ще бъде адски доволен да си трае. А вече отидох достатъчно надалеч, та ми се иска да се затворя с мексиканеца в аквариума на четири очи.

— И на мен ми отърва така — рекох. — Едва ли ще можеш да потулиш нещата задълго, но поне достатъчно, за да успея да се видя с един дебелак и да си поговорим за една котка.

11

Върнах се в хотела късно следобед. Администраторът ми подаде бележка, на която пишеше: „Моля, обадете се на Ф.Д. Възможно по-скоро.“

Качих се в стаята и изпих уискито, останало на дъното на бутилката. Обадих се по телефона за друга бутилка, почесах се по брадичката, преоблякох се и потърсих номера на Франк Дор в указателя. Той живееше в хубава стара къща на „Грийнвю парк кресънт“.

Налях си във висока чаша с парче лед и седнах в креслото с телефона до мен. Първо попаднах на прислужница. После се обади мъж, който изговаряше името на господин Дор така, сякаш се страхуваше да не избухне в устата му. После чух друг глас — от мазен по-мазен. Последва дълго мълчание и накрая попаднах на самия Франк Дор. Той май се зарадва, че му се обаждам.

— Мислех си за разговора ни тази сутрин и ми хрумна нещо по-добро — каза той. — Защо не наминеш насам… Може да вземеш със себе си и онези пари. Имаш още време да ги изтеглиш от банката.

— Да — рекох. — Сейфовете затварят в шест. Но парите не са твои.

Чух го да се киска.

— Не ставай глупав. Банкнотите са белязани и не бих искал да се наложи да те обвинявам в кражба.

Обмислих казаното и не му повярвах… че парите са белязани. Дръпнах от чашата и рекох:

— Може би ще склоня да ги предам на лицето, от което ги взех… в твое присъствие.

— Ами… нали ти казах, че това лице напусна града. Но ще видя какво мога да направя. И без номера, ако обичаш.

Обещах, че няма да има номера, естествено, и затворих телефона. Довърших питието и позвъних на Вон Балин от „Телеграм“. Той каза, че хората на шерифа май нямат никакви идеи относно Лу Харгър… нито пък им пука. Беше ми малко сърдит, че още не му давам да използва тази история. Докато говорехме, разбрах, че не знае нищо за случилото се край Грей Лейк. Позвъних на Оулс, но не го открих.

Приготвих си нова доза, изгълтах половината и почувствах, че прекалявам. Сложих си шапката, промених си намеренията за другата половинка от питието и слязох до колата. Движението в ранната вечер беше интензивно, стопаните се завръщаха у дома за вечеря. Не бях сигурен дали ме следяха две коли или само една. Във всеки случай никой не се опита да се изравни с мен и да ми хвърли ананас в скута.

Къщата беше квадратна двуетажна сграда от стари червени тухли с хубава градина, оградена със зид от червени тухли с бял парапет. Лъскава черна лимузина беше паркирана отстрани пред пътната врата. Тръгнах по пътека, покрита с червени плочи, и някакъв бледолик дребосък в редингот ме въведе в широко тихо антре с тъмна старинна мебел. В дъното зърнах градина. Мъжът ме преведе през антрето и през един коридор и ме вкара тихо в кабинет с ламперия, полутъмен поради настъпващия здрач. Излезе и ме остави сам.

В дъното на стаята имаше високи отворени прозорци, през които зад редица притихнали дръвчета прозираше медночервеното небе. Пред дръвчетата една пръскачка се въртеше бавно върху мека тревна площ, която вече тъмнееше. По стените висяха големи мрачни картини с маслени бои, в единия край имаше огромно черно бюро, отрупано с книги, множество дълбоки шезлонги и тежък мек килим, който се простираше от стена до стена. Ухаеше леко на хубави пури, а някъде по-отдалеч долиташе мирис на градински цветя и влажна пръст. Вратата се отвори, влезе млад мъж с пенсне, който ми кимна сдържано, огледа се разсеяно и каза, че господин Дор ще дойде всеки момент. Той излезе, а аз запалих цигара.

След малко вратата пак се отвори и влезе Бийзли, който мина ухилен покрай мен и седна между прозорците. Сетне влезе Дор, а след него госпожица Глен.

Дор носеше на ръце черната си котка, на дясната му буза личаха две прелестни червени драскотини, които лъщяха. Госпожица Глен носеше същите дрехи, в които я бях видял сутринта. Имаше мрачен, уморен и вял вид и мина покрай мен, сякаш изобщо не ме познава.

Дор се побра в един стол с висока облегалка зад бюрото и сложи котката пред себе си. Тя се разходи до единия ъгъл на бюрото и заблиза гърдите си забързано и делово.

— Ето ни и нас — рече Дор и се изкикоти дружелюбно. Човечето с редингота влезе с поднос с коктейли, разнесе ги и остави подноса и шейкъра върху ниска масичка до госпожица Глен. Излезе и затвори вратата плахо, сякаш се боеше да не я счупи. Всички пихме с много тържествен вид.

— Липсват само двама. Струва ми се, че имаме кворум — казах аз.

— Как да разбирам това? — попита рязко Дор и наклони глава.

— Лу Харгър е в моргата, а Каналис се крие от ченгетата. Иначе всички сме тук. Всички заинтересовани страни.

Госпожица Глен направи рязко движение, сетне изведнъж кротна и взе да чопли облегалката на стола си.

Дор отпи две глътки от коктейла си, остави чашата и скръсти нежните си ръчички върху бюрото. Изражението му беше малко зловещо.

— Парите — рече студено. — Сега вече аз ще се грижа за тях.

— Нито сега, нито друг път — казах. — Не ги донесох.

Дор се втренчи в мен и лицето му поруменя. Погледнах към Бийзли. Беше запалил цигара и пушеше с ръце в джобовете, подпрял тила си на облегалката на стола. Имаше вид на полузаспал.

— Опъваш се значи? — произнесе Дор тихо и замислено.

— Да — отсякох решително. — Докато са в мен, съм донякъде в безопасност. Ти преигра, когато ми позволи да ги докопам. Ще бъда глупак, ако не се възползвам от предимството, което ми дават.

— В безопасност ли? — Гласът на Дор отново прозвуча зловещо. Засмях се.

— Не съм обезопасен срещу инсценировка — рекох. — Но последната не мина много гладко… Не съм обезопасен срещу нова игра с патлаците. Но този път и това ще бъде по-трудно… Но съм относително спокоен, че няма да бъда застрелян в гърба, а вие да си търсите парите чрез съда.

Дор погали котката и ме погледна изпод вежди.

— Нека да изясним два по-важни въпроса — предложих аз. — Кой ще го отнесе за Лу Харгър?

— Защо си толкова сигурен, че няма да си ти? — попита злобно Дор.

— Алибито ми е излъскано до блясък. Не знаех колко го бива, докато не установих с каква точност може да бъде установено кога е умрял Лу. Сега съм чист… независимо кой предава някакъв пистолет в полицията и какво е надрънкал… А момчетата, изпратени да сложат край на алибито ми, се натъкнаха на известни затруднения.

— Така ли? — рече Дор без видимо вълнение.

— Един главорез на име Ендрюс и някакъв мексиканец, който твърди, че името му е Луис Кадена. Сигурно ги знаеш.

— Не познавам такива хора — отсече Дор.

— Тогава едва ли ще се разтревожиш, като чуеш, че Ендрюс взе че съвсем умря, а Кадена е в ръцете на полицията.

— Положително няма да се разтревожа — рече Дор. — Те са хора на Каналис. Каналис нареди да убият Харгър.

— Значи това е новото ти хрумване — рекох. — Мисля, че не струва.

Наведох се и пъхнах празната си чаша под стола. Госпожица Глен извърна глава към мен и заговори с такава сериозност, сякаш бъдещето на човечеството зависи от това дали ще повярвам на приказките й:

— Разбира се… разбира се, че Каналис нареди Лу да бъде убит… Или поне хората, които той изпрати, убиха Лу.

Кимнах любезно.

— А с каква цел? Заради парите, които не взеха? Те не биха го убили. Биха го откарали при шефа, биха откарали и двама ви. Ти уреди това убийство, а номерът с таксито целеше да заблуди мен, а не да метне момчетата на Каналис.

Тя бързо протезна ръка. Очите й блестяха. Аз продължих:

— Не съм много умен, но не очаквах чак такава евтиния. Кой, по дяволите, би очаквал? Каналис нямаше никакви мотиви да очисти Лу, освен ако това не му върне парите, измъкнати с измама. Ако, разбира се, е успял да установи толкова бързо, че е бил измамен.

Дор облизваше устни, тресеше брадички и местеше непроницаемите си очички от мен към нея. Госпожица Глен рече мрачно:

— Лу знаеше всичко. Той планира измамата заедно с крупието Пина. На Пина му трябваха пари да се измъкне, искаше да се премести в Хавана. Разбира се, Каналис щеше да научи, но не много бързо, ако не бях вдигнала врява и не упорствах. Аз съм причината да убият Лу… но не в смисъла, който влагаш ти.

Изтърсих два пръста пепел от цигарата, за която бях забравил.

— Добре — рекох мрачно. — Каналис ще го отнесе… А вие, мошеници такива, сигурно смятате, че това е всичко, което ме интересува… Къде щеше да отиде Лу, когато Каналис разбере, че са го метнали?

— Щеше да е заминал — рече апатично госпожица Глен. — Много надалеч. И аз щях да замина с него.

— Как не! — рекох. — Ти май забравяш, че знам защо убиха Лу.

Бийзли се изправи в стола си и плъзна съвсем леко дясната си ръка към лявата мишница.

— Пречи ли ти този умник, шефе?

— Не още — рече Дор. — Нека дърдори.

Поизвъртях се към Бийзли. Небето отвън беше вече тъмно, пръскачката не се въртеше. В стаята бавно се възцари униние. Дор отвори кутия от кедрово дърво, пъхна дълга кафява пура в устата си, отхапа края й със сухо щракане на фалшивите си зъби. Чу се рязкото драсване на клечка кибрит, сетне провлаченото, доста тежко пуфтене. Заговори бавно през облак дим:

— Да забравим всичко това и да се споразумеем за парите… Мани Тинън се е обесил в килията си днес следобед.

Госпожица Глен скочи изведнъж, отпуснала ръце покрай тялото си. После бавно седна отново в стола и остана неподвижна.

— Някой помогнал ли му е? — попитах. Сетне изведнъж направих рязко движение… и замръзнах.

Бийзли рязко ме стрелна с очи, но аз не гледах към него. Зад един от прозорците имаше някаква сянка — по-светла от тъмната морава и още по-тъмните дръвчета. Чу се глух, мъчителен, дрезгав звук като от кашлица, през прозореца се проточи тънка струйка белезникав дим.

Бийзли трепна, понечи да стане, сетне падна с лицето надолу и присвитата му ръка остана под него.

Каналис влезе през прозореца, мина покрай тялото на Бийзли, направи още три крачки и спря; в ръката си държеше дълъг черен малокалибрен пистолет, от чието дуло стърчеше заглушител.

— Бъдете много мирни — рече. — Добър стрелец съм… дори и с този тромав пистолет.

Лицето му беше съвсем бледо, почти прозрачно. Черните му очи гледаха мътно, без зеници.

— Нощем се чува добре през отворените прозорци — додаде монотонно.

Дор сложи двете си ръце на бюрото и затупа по него. Черната котка се свлече по корем от ръба на бюрото и се мушна под един стол. Госпожица Глен много бавно извърна глава към Каналис, сякаш това ставаше с някакъв механизъм.

— Може би имаш звънец на това бюро. Ако вратата на стаята се отвори, стрелям. Ще ми достави безкрайно удоволствие да видя как блика кръв от тлъстия ти врат.

Придвижих с няколко сантиметра пръстите на дясната си ръка по страничната облегалка на стола. Пистолетът със заглушителя се люшна към мен и аз спрях да мърдам.

— Хитро ченге си — рече. — Правилно те прецених. Но в теб има нещо, което ми харесва.

Премълчах. Каналис извърна поглед към Дор. Заговори много членоразделно:

— Твоята организация дълго време ми свиваше парите. Но това е друг въпрос. Снощи ми цункаха малко пари. Но и това е дребна работа. Търсят ме за убийството на този Харгър. Накарали са някакъв Кадена да признае, че аз съм го наел… Това вече е прекалено.

Дор се олюля леко над бюрото, натисна здраво лакти върху него, зарови лице в ръчичките си и се раздруса. Пурата му димеше на пода.

— Искам си парите обратно — рече Каналис — и искам да се оневиня… но най-вече ми се ще да кажеш нещо, та да мога да стрелям в зейналата ти уста и да видя как от нея тече кръв.

Бийзли размърда тяло на килима. Ръцете му затърсиха нещо. Дор полагаше отчаяни усилия да не гледа към него. Каналис вече беше твърде самовглъбен, за да види нещо. Придвижих пръстите си малко по облегалката на стола. Но ми оставаше още много.

— Пина разговаря с мен — рече Каналис. — Погрижих се за това. Ти си убил Харгър. Защото е бил таен свидетел срещу Мани Тинън. Окръжният прокурор е пазил тайната, пазил я е и този детектив. Но самият Харгър не я опазил. Казал на фльорцата си… а фльорцата на теб… Така убийството било подготвено по такъв начин, че мотивираното подозрение да падне върху мен. Първо върху детектива, а ако не мине, върху мен.

Настъпи тишина. Исках да кажа нещо, но не се получи. Не мислех, че друг освен Каналис ще проговори отново.

— Ти си наредил на Пина да остави Харгър и момичето да спечелят парите ми. Не е било трудно… защото не играя нечестно с ролетката.

Дор беше спрял да трепери. Вдигна вкамененото си бледо лице и го обърна към Каналис, лицето на човек пред епилептичен припадък. Бийзли се беше повдигнал на един лакът. Очите му бяха почти затворени, но той се мъчеше да вдигне пистолета в ръка.

Каналис се наклони напред и се усмихна. Пръстът му върху спусъка побеля точно в момента, в който пистолетът на Бийзли забълва оглушително.

Каналис изви гръб и цялото му тяло застина в дъга. Той вдървено политна напред, халоса ръба на бюрото и се свлече по него на пода, без да вдигне ръце.

Бийзли изпусна пистолета и отново падна по лице. Тялото му омекна, пръстите му замърдаха колебливо, сетне се отпуснаха.

Раздвижих крака, станах и изритах пистолета на Каналис под бюрото… съвсем безсмислено. Докато вършех това, разбрах, че Каналис е успял да стреля поне веднъж, защото дясното око на Франк Дор липсваше.

Вратата на стаята се отвори и секретарят с пенснето се вмъкна, ококорил учудено очи. Той политна заднишком към вратата и по този начин отново я затвори. Чух учестеното му дишане.

— Нещо… не е ли наред? — попита задъхано. Това ми се стори много забавно, дори при тези обстоятелства. После осъзнах, че той може би е късоглед и от такова разстояние за него Франк Дор изглежда съвсем нормално. Останалото би могло да бъде всекидневие за прислугата на Дор.

— Да — рекох, — но ние ще се погрижим за всичко. Излез оттук.

— Да, сър — каза той и излезе. Това така ме изненада, че останах с полуотворена уста. Прекосих стаята и се наведох над прошарения Бийзли. Беше в безсъзнание, но пулсът му беше добър. От хълбока му бавно се стичаше кръв.

Госпожица Глен стоеше права, почти толкова завеяна, колкото беше изглеждал и Каналис. Тя ми говореше бързо с крехък, особен глас:

— Не знаех, че е трябвало да убият Лу, но и да знаех, какво можех да направя? Те ме гориха с желязо за жигосване… просто за да ми покажат какво ме очаква. Виж!

Видях. Тя разкъса роклята отпред, където между двете й гърди личеше грозно петно от изгаряне.

— Добре, сестро — рекох. — Противно лекарство. Но сега трябва да повикаме ченгета и линейка за Бийзли.

Тръгнах покрай нея към телефона, отблъснах ръката й, когато ме сграбчи. Тя продължи зад гърба ми тихо и отчаяно:

— Мислех, че само ще държат Лу настрана, докато мине процесът. Но те го измъкнаха от таксито и го застреляха без нито една дума. После дребният откара таксито в града, а едрият ме отведе в една барака на хълмовете. Там ме чакаше Дор. Каза ми как трябва да те натопим. Обеща ми парите, ако свърша всичко както трябва, и че ще ме мъчат до смърт, ако ги подведа.

Хрумна ми, че твърде често обръщам гръб на хората. Обърнах се, взех телефона в ръце, без да вдигам слушалката, и сложих пистолета си върху бюрото.

— Слушай! Дай ми шанс — занарежда тя обезумяла. — Дор обмисли всичко с крупието Пина. Пина беше един от бандата, която откара Шанън да го убие. Аз не…

— Да, да… всичко е наред — рекох. — Не се вълнувай.

В стаята, а и в цялата къща беше много тихо, сякаш сума ти народ се е струпал зад вратата отвън и подслушва.

— Идеята не беше лоша — рекох, като че ли разполагах с колкото си искам време. — Лу беше просто бял жетон за Франк Дор. Замислената от него игра ни елиминираше и двамата като свидетели. Но играта беше прекалено сложна, ангажира твърде много хора. Такава игра винаги крие неприятни изненади.

— Лу се канеше да напусне щата — каза тя, като мачкаше роклята си. — Страхуваше се. Мислеше, че номерът с ролетката цели да бъде купен.

— Да — казах аз, вдигнах телефона и поисках полицейския участък.

Вратата на стаята се отвори отново и вътре се втурна секретарят с пистолет в ръка. Униформен шофьор зад него също размахваше пистолет. Казах много високо в слушалката:

— Обаждам се от дома на Франк Дор. Стана убийство…

Секретарят и шофьорът мигом се изпариха от стаята. Чух търчане по коридора. Натиснах вилката, избрах номера на редакцията на „Телеграм“ и потърсих Вон Балин. Когато свърших с новината, госпожица Глен беше излязла през прозореца в тъмната градина. Опитах се да намеря Оулс, но ми казаха, че е все още в Солано. А междувременно нощта се изпълни с воя на сирени.

* * *

Имах неприятности, но не много, Фенуедър упражни цялото си влияние. Не всичко излезе наяве, но все пак достатъчно, та общинарите в костюми от по двеста долара да крият лицата си известно време.

Пина го спипаха в Солт Лейк Сити. Той проговори и натопи други четирима от бандата на Мани Тинън. Двама бяха убити, докато се съпротивлявали при арестуването им, а другите двама получиха доживотни присъди без право на амнистия.

Госпожица Глен се измъкна успешно и повече никой нищо не чу за нея. Струва ми се, че това е, кажи-речи, всичко, само дето се наложи да предам двайсет и двата бона на шефа на градската управа. Той ми даде двеста долара хонорар и девет долара и двайсет цента за изхарчения бензин. Понякога се питам какво ли е направил с останалите.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.